MARIE LU

LIVET FÖRE LEGEND

ÖVERSÄTTNING

KATARINA FALK

Modernista

STOCKHOLM

DEL ETT

DAY

TRE ÅR FÖRE
HÄNDELSERNA I

LEGEND

FÖRFATTARENS KOMMENTAR:
I Prodigy [andra delen i Legend -trilogin] frågar June Day om hans allra första kyss. Den här korta berättelsen besvarar den frågan.

DAY

JAG är tolv år.

Jag bor i Den amerikanska Republiken.

Jag heter Day.

Förr var mitt namn Daniel Altan Wing, lillebror till John, storebror till Eden, son till en mamma och en pappa som levde i en av Los Angeles slumsektorer.

När man har varit fattig i hela sitt liv tänker man egentligen aldrig på att det skulle kunna vara annorlunda. Och ibland är man bara lycklig över att man åtminstone har sin familj, sin hälsa, sina armar och ben och tak över huvudet.

Men nu har jag förlorat det mesta av det där. Min mamma och mina bröder tror att jag är död. Jag har ett skadat knä som aldrig blir bra. Jag lever på gatan i Lakesektorn, ett slumområde som breder ut sig längs Los Angeles enorma sjö, och varje dag är en kamp för att överleva.

Men det kan alltid vara värre, eller hur? Jag lever åtminstone och det gör min mamma och mina bröder också. Än finns det hopp.

Den här morgonen sitter jag uppflugen på ett balkongräcke i ett förfallet trevåningshus där alla fönster har spikats igen. Mitt skadade ben dinglar över kanten samtidigt som jag lutar kroppstyngden mot det friska. Jag har blicken riktad mot en av pirarna som skjuter ut i vattnet som glittrar genom morgondimman. Från jumbotronerna, som sitter monterade på husen, strömmar senaste nytt från Republiken ut över staden och dess aldrig sinande ström av arbetare. Några gator bort ser jag klungor av flickor och pojkar på väg till skolan. De ser ut att vara i min egen ålder. Om jag inte hade blivit underkänd i min Prövning hade jag förmodligen gått tillsammans med dem nu. Jag lyfter blicken och kisar mot solen.

Trohetseden börjar nog vilket ögonblick som helst nu. Jag hatar den förbannade trohetseden.

I samma ögonblick bryts nyhetsflödet på jumbotronerna och sedan dånar en välbekant röst ut ur högtalare på alla stadens byggnader. Nere på gatorna stannar människor till, vänder sig mot huvudstaden och höjer sina händer. Sedan faller de in i trohetseden tillsammans med högtalarrösten.

Jag svär trohet till Den amerikanska Republikens flagga, till vår Elektor Primo, till våra ärorika stater, till enhet i kampen mot Kolonierna, till vår nära förestående seger!

När jag var liten brukade jag skandera trohetseden precis som alla andra, och ett tag tyckte jag till och med att det var rätt coolt att förklara min eviga kärlek till vårt land, eller vad det nu handlade om. Numera sitter jag bara tyst genom alltsammans trots att människorna på gatan lydigt rapar upp de där raderna. Men varför skulle jag ödsla tid på att spela med i något som jag inte tror på? Här uppe är det ändå ingen som ser mig.

När det är över och staden återgår till sin normala puls, växlar också jumbotronerna tillbaka till det vanliga nyhetsflödet. Jag läser rubrikerna:

TOLVÅRIGA UNDERBARNET JUNE IPARIS

HAR, SOM DEN YNGSTA NÅGONSIN,

ANTAGITS VID DRAKEUNIVERSITETET.

NÄSTA VECKA INSTALLERAS HON OFFICIELLT.

Jag fnyser av förakt. Den där tjejen är utan minsta tvekan både rik och bortskämd och lever ett bekvämt liv i en av Los Angeles överklass-sektorer längre inåt landet. Vem bryr sig om vad hon fick för poäng i Prövningen? Hela testet är ändå utformat för att gynna de rika och hon är förmodligen bara en helt vanlig medelmåtta som har köpt sina höga poäng. Jag vänder mig bort när tjejens alla fantastiska prestationer radas upp på jumbotronerna. Hela grejen ger mig huvudvärk.

Jag riktar min uppmärksamhet mot piren igen. På en av båtarna ser jag arbetare röra sig på däcket. De håller på att lossa en last med vad jag tror är matkonserver: burkar med pytt-i-panna, spaghetti och olika typer av korvar. Det kurrar i magen när jag tänker på det. Men en sak i taget. Först måste jag stjäla frukost. Jag har inte ätit på nästan två dagar och blotta anblicken av de där lastlårarna gör mig lite yr i huvudet.

Jag makar mig långsamt längs kanten på byggnaden, men är noga med att hålla mig kvar bland de tidiga skuggorna. Några gatupoliser patrullerar nere på piren, men de flesta verkar uttråkade och redan utmattade i den fuktiga morgonhettan. De ägnar vanligtvis ingen större uppmärksamhet åt gatubarnen som finns i praktiskt taget vartenda gathörn i Lakesektorn och för det mesta orkar de helt enkelt inte jaga och fånga in de barn som försöker stjäla mat.

Jag når fram till slutet av byggnaden där ett rangligt stuprör löper hela vägen ner till marken, ostadigt fäst i väggen med bultar. Men jag tror ändå att det ska orka bära min tyngd. Jag sätter prövande foten mot det och ger det en ordentlig spark. När stupröret inte rubbas ur sitt läge griper jag tag om det med båda händerna och glider sedan hela vägen nerför husväggen och landar till slut i en smal gränd. Mitt skadade ben slår i marken på ett olyckligt sätt och jag tappar balansen och faller baklänges ner på betongen.

Jag hoppas fortfarande att det där dumma knäet ska bli bättre någon gång. Då kommer jag äntligen att kunna klättra på husfasaderna på det sätt jag vill.

Det är en varm dag. Lukten av rök, gatumat, fett och saltvatten blandar sig i luften och jag känner hettan från asfalten genom mina tunnslitna skosulor. Nästan ingen lägger märke till mig där jag haltar mot piren. Jag är trots allt bara ännu ett gatubarn. Men då tittar plötsligt en flicka som är på väg till skolan rakt på mig. Hon rodnar när jag möter hennes blick och hon vänder sig snabbt bort igen.

När jag kommer fram till vattenbrynet hejdar jag mig för att justera min keps och försäkra mig om att allt hår är ordentligt instoppat under den. Det glittrar som av guld i vattnet och jag blir bländad och måste kisa. Längre ut på piren ser jag arbetare trava packlårar med matkonserver i närheten av ett litet kontor. En kontrollant övervakar arbetet samtidigt som han antecknar någonting i ett block. Då och då vrider han på huvudet och säger någonting i sin mikrofon. Jag står kvar en stund och studerar arbetsmönstret hos både arbetare och kontrollant. Sedan kastar jag en blick längs gatan som löper utmed stranden.

Inga poliser i sikte. Perfekt.

När jag är säker på att ingen tittar hoppar jag ner på stranden och skyndar sedan snabbt in bland skuggorna under piren. Bjälkar löper kors och tvärs på pirens undersida och stöttar den där den skjuter ut i vattnet. Jag plockar upp några stenar och stoppar ner dem i fickorna, häver mig upp bland myllret av bjälkar och börjar sedan klättra mot lossningsplatsen. Saltvatten sköljer över mig och ljudet av vågor som slår mot piren blandar sig med rösterna ovanifrån.

'Hörde du om den där tjejen?'

'Vilken tjej?'

'Tjejen, du vet. Hon som kom in på Drake när hon var – ja, vad var det nu – tolv…'

'Åh. Den tjejen. Hon måste ha väldigt täta föräldrar. Förresten, vart var det nu de skickade dig?'

Skratt. 'Käften! Jag har åtminstone lite utbildning.'

Vågorna dränker deras samtal igen. Jag hör dämpade dunsar mot plankorna ovanför mig. Jag måste befinna mig precis under lossningsplatsen vid det lilla kontoret nu. Jag hejdar mig för att få ett bättre fotfäste. Sedan klättrar jag högre upp, tar tag om kanten till pirens gångbana, häver mig upp och tittar mig omkring.

Kontoret ligger mycket riktigt alldeles framför mig. Några meter bort står kontrollanten med ryggen vänd mot mig. Jag klättrar tyst upp på piren och glider sedan snabbt in bland skuggorna bakom kontoret. Stenarna i min ficka slår dämpat mot varandra. Jag tar upp en av dem utan att för en sekund släppa arbetarna med blicken. Sedan slungar jag stenen hårt mot båten.

Den träffar skrovet med en tillräckligt kraftig smäll för att arbetarna ska haja till och stanna upp. Flera av dem vänder sig mot ljudet, några börjar gå mot det. Då passar jag på. Jag lämnar mitt gömställe och rör mig snabbt mot packlårarna. Sedan duckar jag kvickt ner bakom dem innan någon får syn på mig. Mitt hjärta bultar hårt i bröstet.

Varje gång jag stjäl från Republiken drabbas jag av skräckfantasier om hur jag blir infångad och släpad till den lokala polisstationen där de knäcker mina armar och ben, så som de gjorde med pappa. Men de kanske inte ens skulle bry sig om att ta med mig till polisstationen om de fångade in mig, utan bara skjuta mig på fläcken i stället. Jag kan inte bestämma mig för vilket som skulle vara värst.

Tiden håller på att rinna ut. Jag drar upp min fickkniv ur skon och driver in den i en av trälårarna. Sedan fortsätter jag tyst att karva med en ständig blick åt gatupolisernas håll. De flesta av dem har tack och lov lämnat piren vid det här laget. Det är bara två som fortfarande dröjer sig kvar och de befinner sig en bra bit ifrån lossningsplatsen och verkar fördjupade i sorglöst småprat.

Det här partiet består verkligen av alla möjliga konserverade läckerheter. Det vattnas i munnen på mig vid tanken på vad som nu finns inom räckhåll för mig. Korvar och sardiner. Köttkonserver av alla de slag. Majs, inlagda ägg, bönor. Kanske till och med konserverade persikor och päron. En gång lyckades jag snatta en färsk persika och det är det godaste som jag har ätit i hela mitt liv. Min mage ger ifrån sig ett klagande läte.

'Hallå där.'

Jag rycker till, vänder mig om och får syn på en tonårstjej som står lutad mot en lådtrave och studerar mig med ett roat leende samtidigt som hon tuggar på en tandpetare. Alla mina matfantasier går upp i rök. Jag drar ut kniven och flyr. I samma ögonblick får männen på piren syn på mig, skriker och tar upp jakten på mig.

Jag springer så fort jag kan längs piren. Den plötsliga rörelsen får det att bränna som eld i mitt knä, men jag ignorerar smärtan. Ett skadat knä spelar ingen roll om jag är död. Jag stålsätter mig och väntar på den svidande smärtan från en kula i ryggen.

'Charlie!' skriker någon. 'Fånga den lilla skiten!'

Flickan ropar någonting till svar som jag inte uppfattar.

Jag tränger mig förbi ett par förbluffade hamnarbetare, når fram till slutet av piren där Lakesektorns gator tar vid och sätter kurs mot närmaste gränd. Bakom mig hör jag fortfarande ljudet av springande fötter. Korkat. Så himla korkat. Jag borde ha varit mer försiktig eller väntat till efter mörkrets inbrott. Men jag är så hungrig. Nu är mitt enda hopp att jag ska lyckas skaka av mig mina förföljare i labyrinten av gränder. Kepsen flyger av, men jag vågar inte stanna för att plocka upp den och mitt vitblonda hår faller ner över axlarna i ett enda vilt virrvarr.

Någon tacklar mig bakifrån. Jag vrider mig loss och gör mig sedan beredd att hoppa upp på husväggen och hugga tag i en utskjutande list på första våningen. Men mitt skadade knä – som redan är försvagat av den plötsliga flykten – sviker mig nu helt och jag faller ihop på marken i gränden. All luft pressas ut ur mina lungor, men trots det vänder jag mig om och visar tänderna, redo att låta dem sjunka in i handen som håller fast mig.

'Lugna ner dig!' Det är flickan från piren. Hennes ansiktsuttryck är inte alls hotfullt, men hon pressar mig hårt och bestämt mot marken. 'Det är bara jag. Jag sa åt de andra att jag skulle fånga in dig själv. De är kvar på piren allihop.'

Jag fortsätter att kämpa för att komma loss.

'Alltså, vi kan hålla på så här hela dagen om du har lust.' Flickan lägger huvudet på sned, ser på mig och gör en grimas. Jag väntar på att hon ska ta fram en kniv och sätta den mot min strupe, men det gör hon inte. Efter några utdragna sekunder lugnar jag mig. Hon nickar åt mig när jag gör det. 'Vad var det du försökte stjäla från pappas leverans?' frågar hon.

'Bara lite mat', svarar jag. Jag är fortfarande andfådd och smärtan i knäet gör knappast saken bättre. 'Jag har inte ätit på två dagar.'

'Kommer du från Lakesektorn, kusin?'

Jag ler mot henne och hoppas att hon inte ska märka hur nervös jag är. 'Precis som du själv', säger jag när jag lägger märke till hennes ordval. 'Skulle inte bli förvånad om vi kommer från samma kvarter.'

Hon studerar mig i några sekunder. När jag nu tittar närmare på henne upptäcker jag att hon är rätt söt med brun hy och lockigt svart hår i två slarviga flätor. På hennes näsa är några glesa fräknar utspillda och ögonen är gyllenbruna. Hennes ögonbryn verkar ständigt vinklade på ett roat sätt. Hon är förmodligen någonstans i de mellersta eller sena tonåren, även om hon ser liten ut. Ett leende sprider sig över hennes ansikte när hon lägger märke till hur jag mönstrar henne. Hon låter mig sätta mig upp, men släpper inte greppet om min arm.

'Tänker du låta mig gå?' frågar jag. 'Eller planerar du att släpa tillbaka mig till din farsa och hans polare?'

'Det beror på.' Hon klickar tankfullt med tungan. 'Du tänkte stjäla mat från vår varuleverans. Om du hade lyckats skulle min pappa ha tvingats stå till svars för Republikens hamnmyndigheter och förklara varför han inte uppfyllde kvoten. Tror du att vi gillar att betala extraavgifter? Eller att bli arresterade?'

'Jag ber så himla mycket om ursäkt, då. Tror du att jag gillar att gå hungrig?'

Flickan ler mot mig. 'Oj då. Vilken liten tuffing. Du är så söt att jag får lust att nypa dig i kinden.' Jag rodnar åt hennes retsamma ord, men jag vill inte låta henne förstå att hon har lyckats få mig ur balans, så jag blänger tillbaka på henne utan att blinka. Hon slutar skratta, tuggar tankfullt på sin tandpetare och säger sedan: ' Än sen om du är hungrig? Jag kanske helt enkelt ska ta med dig tillbaka till min pappa nu genast? Jag kan be hans manskap att slänga dig överbord. Eller att ta med dig till polisstationen. De älskar mig. De gör allt jag ber dem om.'

Jag sväljer hårt vid tanken men försöker ändå se kaxig ut. 'Åh, kom igen, kusin.' Jag lyfter avvärjande händerna i luften och ger henne en oskyldig blick. 'Kan du verkligen göra så mot ett svältande gatubarn? Du kan väl bara låtsas att jag lyckades fly. Jag lovar att inte komma tillbaka. Du kan till och med få min fickkniv om du vill ha någonting i gengäld. Det är allt jag har.'

'Hur gammal är du?'

'Nästan tretton.'

'Åh, du är ju bara en barnunge.' Hon ler mot mig och tvekar en stund. 'Alltså, jag vet hur det känns', säger hon till slut, 'och jag vet att det inte finns någonting värre än en skrikande tom mage.'

'Då funderar du kanske inte längre på att överlämna mig till myndigheterna?' Hoppet stiger inom mig. 'Finns det någonting som jag kan göra för dig för att slippa hamna i ett av Republikens fängelser?' frågar jag.

'Vad är du beredd att göra?' kontrar hon.

Jag lägger upp ett väl inövat leende. 'Jag gör precis vad du vill, sötnos.'

Flickan höjer förvånat på ögonbrynen. Sedan kastar hon huvudet bakåt och gapskrattar. Jag kan inte bestämma mig för om jag ska känna mig smickrad eller förolämpad. Jag tyckte att jag hade låtit rätt cool.

Det dröjer en stund innan flickan lugnar sig. Då reser hon sig upp och drar mig på fötter också. Nu när vi båda står upp märker jag att hon bara är några centimeter längre än jag och precis lika smal. Hon nickar mot piren. 'Nu vet jag vad du ska göra. Du ska arbeta för min pappa i tre dagar och för det ska du få tre matkonserver av mig. Du får själv välja vilka. Fast inga fruktkonserver.' Hon skakar beklagande på huvudet när hon ser min besvikna min. 'Jag är ledsen, men tre dagars arbete räcker inte ens till en burk konserverad frukt.'

Jag ska alltså arbeta på ett och samma ställe i tre dagar. Tanken gör mig lite orolig. Jag gillar inte att stanna på en plats så länge. Republiken har ögon överallt. Men jag har inget val och ett bättre erbjudande lär jag knappast få.

Jag nickar lite motvilligt mot flickan. 'Okej, jag gör det.' Jag sträcker ut min fria arm mot henne för att skaka hand.

Men hon tar inte min hand. I stället lägger hon huvudet på sned, spottar ut sin tandpetare och ler. 'Jag är inte klar än', säger hon.

Min hand faller ner. 'Vad vill du mer ha?'

'Du verkar vara en kille som beter dig rätt kaxigt tillsammans med tjejer. Har du någonsin kysst en tjej?'

Kysst en tjej? Vad sjutton har det med någonting att göra? Även om jag verkligen har flirtat en hel del, så har jag hittills aldrig kommit så långt som till en riktig kyss. Eller rättare sagt, jag har kysst ett par tjejer på kinden och vice versa. Men mitt på munnen… Dit hade jag ännu inte hunnit. Min blick söker sig till hennes mun som nu är mörk och leende och det hettar i mina kinder.

'Det tolkar jag som ett nej.' Hon skrattar till. 'Nå, vad säger du? Ska vi se om det finns fog för det där charmörsnacket som du har lagt dig till med?'

När jag fortfarande inte gör någon ansats att röra mig, lutar sig flickan nära intill mig, blundar och pressar sina läppar mot mina. Jag blir stel i hela kroppen. De är mycket mjukare än jag hade föreställt mig. Jag vet inte riktigt vad jag hade väntat mig faktiskt. Det är klart att de måste vara mjuka. Det går en ilning längs ryggraden. Vad ska jag göra nu? Ska jag röra mig? Ska jag blunda eller titta? Under ett par sekunder står jag blickstilla med stela läppar. Det kanske är meningen att jag ska göra som hon. Jag testar det i stället. Långsamt och trevande börjar jag kyssa henne tillbaka och efter en stund är det inte så svårt längre… Jag kan till och med vila i kyssen och vänjer mig gradvis vid den angenäma tanken på att jag just nu står här och kysser en äldre flicka på munnen. Händerna känns domnade. Benen likaså.

Hon drar sig tillbaka lite. Även om hon fortfarande håller mig i armen, har hon lossat på järngreppet. Jag kämpar fortfarande för att hämta andan. 'Inte så pjåkigt för att vara första försöket', säger hon glatt. Sedan stryker hon sin näsa mot min. 'Darrar du?'

Jag vrider mig. Jag hade hoppats att hon inte skulle märka det.

Till min lättnad skrattar hon innan jag hinner svara någonting pinsamt. 'Du är verkligen söt som socker.' Hon lägger pekfingret mot min näsa och drar sig sedan undan. 'Okej, då är vi överens. Tillbaka till piren. Om du uppför dig riktigt bra hela tiden kanske jag till och med kan tänka mig att kyssa dig igen.'

Under de följande tre dagarna arbetar jag tillsammans med henne ombord på den båt som henne pappa basar över för Republikens räkning. Hon heter Charlie, får jag veta, och har precis fyllt sexton år. Medan vi lossar och lastar från tidig morgon till sen kväll, berättar hon för mig om sitt liv och om arbetet på pirarna. Hennes mamma dog för några år sedan i en fabriksolycka. Hon har en syster som fick så pass höga poäng vid sin Prövning att det gav henne en collegeplats. Hon älskar sjölivet även om det betyder att hon alltid doftar som havet. Hon är tacksam över att Republiken låter henne arbeta tillsammans med sin pappa på pirarna i stället för att skicka henne till fronten för att städa upp efter trupperna. Jag bryr mig inte om att nämna för henne att det är vad min pappa gör – gjorde, menar jag – innan han slutade komma hem. Jag får stickor i fingrarna av att lyfta och släpa trälårar fram och tillbaka dagarna i ända och den andra arbetsdagen känns det som om ryggen ska gå av. Charlies pappa – en storväxt, skäggig och ljushyad man – ignorerar mig fullkomligt, även om han då och då ger mig en uppskattande nick när han ser hur hårt jag sliter.

Jag gillar arbetet. Charlie ger mig två konservburkar om dagen i stället för bara en, vilket innebär att jag både kan äta en burk och spara en. Jag får också möjlighet att stoppa på mig småsaker som kan komma till nytta senare – vassa träflisor som kan användas som vapen, kasserade vadmalssäckar, ett runt plåtkärl som man kan ha vatten i.

En gång får Charlie syn på mig där jag vandrar längs piren och plockar upp gamla spikar och stoppar dem i fickorna.

'Vad sysslar du med?' frågar hon med ett leende. 'Förbereder du dig för strid?'

Jag rycker på axlarna. 'Jag har inte klarat mig så här länge på egen hand utan ett visst mått av självförsvar.'

Charlie skrattar men låter mig fortsätta.

På kvällarna sitter hon med mig medan hennes pappa och manskapet samlas längre ner på piren. Med ett sting av svartsjuka ser jag hur hon flirtar med arbetarna så fort hennes pappa inte är i närheten. Det var sant som hon sa – hon är verkligen deras ögonsten och jag är övertygad om att om hon hade bett dem att slänga mig överbord, så skulle de göra det utan att blinka. Sakta men säkert vänjer jag mig vid ljudet av vågor som slår mot betongpelarna och den ovana känslan av att sova i det fria med vetskapen om att jag får äta när jag vaknar. Vilken lyx. Ibland tittar jag på Charlie i smyg och återupplever vår kyss i minnet. Jag undrar om den betydde någonting för henne. Och om hon menade allvar när hon sa att hon kanske skulle kyssa mig igen.

Vår sista kväll tillsammans lutar sig Charlie tillbaka och studerar mig i skenet från vår svaga lykta. Vi sitter tillsammans längst ut på piren och ser hur stadens alla skyskrapor tänds, en efter en. Det är en skön kväll och luftfuktigheten är inte lika hög som vanligt. Då och då känner jag en sval bris.

'Nu har du betalat av din skuld', säger hon. 'Vad ska du göra i morgon?'

Jag rycker på axlarna. 'Jag vet inte. Jag brukar ta saker lite som de kommer.'

Vi äter under tystnad i några minuter innan hon talar igen. 'Du har inte berättat särskilt mycket om dig själv', säger hon. 'Jag vet inte ens vad du heter.'

Jag ställer ner burken med korv och bönor och lutar mig tillbaka mot armbågarna. 'Ed', svarar jag och säger bara det första namnet som jag kommer på. 'Något mer du vill veta?'

Hon ser forskande på mig. I det fladdrande lyktskenet antar hennes ögon en honungsfärgad ton. 'Hur länge har du bott i Lakesektorn?' Hon tar en sked mat och ställer sedan ner sin konservburk. 'Vad hände med din familj och hur skadade du ditt knä? Har du alltid levt på gatan?'

Jag sitter tyst medan hon ställer sina frågor. Det är väl inte mer än rätt att hon undrar, eftersom hon har berättat så mycket om sig själv för mig. Men om det är någonting som livet på gatan har lärt mig, så är det att hålla saker för mig själv. Jag vet inte ens var jag skulle börja. Jag heter Day. Min familj bor ungefär trettio kvarter härifrån. Jag har en mamma, en storebror och en lillebror. De tror att jag är död. Republikens läkare utsatte mig för medicinska experiment och skar bland annat upp mitt knä. Jag hamnade i deras laboratorier efter att ha blivit underkänd i min Prövning och när de var färdiga med mig lämnades jag att dö i en sjukhuskällare. I flera veckor snubblade jag omkring blödande. Jag är alltid ensam, för om Republiken någonsin får tag i mig kommer de att släcka min låga som ett stearinljus. Jag vänder bort ansiktet när minnena väller över mig, fyller mig och hotar att spränga bröstet. Det finns så mycket att berätta.

Men jag motar undan dem, ett efter ett.

Charlie byter besvärat ställning som en reaktion på min utdragna tystnad. 'Okej', börjar hon och ser för första gången sedan vi lärde känna varandra lite osäker ut. Hon fingrar på sin ena fläta. 'Det får väl bli när du känner dig mogen, antar jag.'

Jag ler mot henne i skenet från lyktan.

'Om du vill kan du stanna några dagar till', säger hon plötsligt. 'Pappa tycker att du jobbar bra och har bevisat att du duger… Han skulle gärna behålla dig ett tag till. Han kanske till och med kan ge dig lite pengar under bordet. Och dessutom… Du är en rar liten kille. Det är tufft att leva på gatan. Jag vet inte hur länge du kan klara dig där ute alldeles själv.'

Det är ett frestande erbjudande. Jag blir varm inuti och jag har ord av tacksamhet på tungan. Jag ser på hennes fräkniga ansikte och rufsiga flätor och i det här ögonblicket är jag helt villig att säga ja. Jag kan se mig själv arbeta vid hennes sida och skapa mig ett liv här. Jag längtar efter att få tillhöra en familj igen och efter att få bli vän med den här flickan. Det skulle verkligen vara någonting, eller hur? Jag blundar och hänger mig åt fantasin.

'Jag ska fundera på saken', svarar jag till slut. Det är ett svar som är tillräckligt för stunden.

Charlie rycker på axlarna och vi återgår till våra konserver. Den natten sover vi bredvid varandra på båtens däck. Hon ligger så nära att våra axlar snuddar vid varandra och jag kan känna värmen från hennes kropp. Jag tillbringar större delen av natten åt att ligga och spana upp mot himlen. Det är en tillräckligt klar natt för att jag ska kunna identifiera flera stjärnor. Jag räknar dem om och om igen, tills de vaggar mig till sömns.

Ett skrik väcker mig ur min slummer.

Jag kommer instinktivt på fötter men grimaserar när mitt onda knä viker sig och tvingar mig att sätta mig igen. Min samling med användbara småprylar sticker mig obehagligt i ena sidan. Vad var det som väckte mig? Vad är det som händer? Är det morgon? Det enda som jag i min förvirring registrerar är att ett svagt gryningsljus har målat hela staden i blågrått.

'Nej! Ni kan inte göra så!'

Ännu ett skrik. Den här gången hör jag att det kommer från en plats längre ut på piren, där en klunga arbetare har samlats. På gatan stannar förbipasserande för att se vad det är som händer. Gå inte nära. Håll dig borta. Min gamla överlevnadsinstinkt tar över och i stället för att gå fram till klungan skyndar jag mot en trave packlådor där jag gömmer mig i skuggorna.

Först förstår jag inte alls vad det är som händer, men när jag har fått en chans att studera scenen närmare faller bitarna på plats. En grupp soldater, klädda i stadspatrullens uniformer – alltså inte gatupolisen utan en faktisk stadspatrull – ryter frågor till en storväxt man. Charlies pappa. Skriken som jag vaknade av kommer från Charlie, som hålls tillbaka av flera arbetare.

En av soldaterna ger Charlies pappa ett knytnävsslag i ansiktet. Han faller på knä.

'Era förbannade hundar!' skriker Charlie. 'Lögnare! Vi ligger inte efter med leveranserna. Vi har inte ens hand om den saken! Ni kan inte…'

'Lugna ner dig', fräser en soldat till henne. 'Annars skjuter jag. Fattar du?' Han nickar mot sina kollegor. 'Beslagta godset.'

Återigen försöker Charlie skrika någonting, men hennes pappa skakar varnande på huvudet mot henne. Det rinner blod ur hans ena mungipa. 'Allt ordnar sig', ropar han till henne samtidigt som soldaterna skyndar i väg för att börja lasta över packlårarna till sin egen bil.

Jag väntar tyst bland skuggorna medan de fyller bilen med gods. Om de tar hela lasten betyder det att Charlie och hennes pappa inte kommer att få betalt för de senaste två veckorna. De kommer att få gå hungriga. Minnet av hur en stadspatrull en gång hade kommit hem till vårt hus och hämtat pappa, dyker plötsligt upp i mitt huvud. De tog med honom ner till stationen för att förhöra honom och kom tillbaka med honom blodig och knäckt. Raseriet pulserar genom mig och jag känner mig plötsligt våghalsig. Jag kisar bort mot soldaterna och lämnar sedan tyst mitt gömställe och smyger mot vattnet. Eftersom bråket fortsätter i andra änden av piren är det ingen som märker att jag ljudlöst glider ner i vattnet och börjar simma. Det värker i det onda knäet, men jag biter ihop och försöker ignorera smärtan.

När jag har kommit så långt som till nästa pir byter jag riktning och börjar simma mot land. Väl där smälter jag diskret in bland de tidiga skarorna av morgonvandrare. Det droppar vatten från mig och mina genomvåta kängor ger ifrån sig klafsande ljud vid varje steg. Det kommer förmodligen att ta soldaterna ytterligare några minuter att lasta över allt gods och bocka av allting, men när de kommer körande den här vägen till Lakesektorns polisstation, kommer jag att vänta på dem. Medan jag haltar gatan fram stoppar jag handen i fickan och tar upp påsen med användbara prylar som jag har plockat på mig. Jag har en ordentlig samling med spikar vid det här laget. Jag strör ut dem på gatan tills jag är säker på att det är tillräckligt. Sedan viker jag runt ett hörn och skyndar in i en trång gränd där jag gömmer mig bakom en soptunna. Mitt onda knä dunkar i protest. Jag stryker otåligt bort en våt hårslinga ur ansiktet.

Jag sträcker försiktigt ut benet, grimaserar och gnider det gamla ärret. Jag måste handla snabbt om det här ska fungera. Jag försäkrar mig om att fickkniven är ordentligt nerstucken i kängan och sätter mig sedan ner och väntar.

Några minuter senare hör jag ljudet som jag har väntat på. Jag hör en patrullbil närma sig med den karakteristiska sirenen som ekar längs gatan. Jag spänner alla mina muskler.

Bilen kommer allt närmare. Människor flyttar sig ur vägen för den där den larmar fram genom morgonvimlet.

Då…

Pang!

Ett däck exploderar och får bilen att slira och kränga skarpt åt ena sidan. Flera människor på gatan skriker. Bara några meter ifrån min gränd stannar bilen helt. Jag reser mig upp. Bilens baklucka har gått upp och flera av packlårarna har vält och ramlat ut på gatan.

Två soldater hoppar ut ur bilen samtidigt som folk flockas runt omkring den. Några är redan i full färd med att plocka på sig köttkonserver som har rullat ut ur de omkullvälta och trasiga packlårarna. 'Undan!' ryter en av soldaterna fåfängt åt folkmassan. Den andra soldaten försöker knuffa tillbaka människorna med hjälp av sitt gevär.

Jag blandar mig med mängden. Om jag bara kan lägga vantarna på en enda packlår och ta med den tillbaka till Charlie, så betraktar jag det som en seger. Människor tornar upp sig runtomkring mig och jag knuffas fram och tillbaka när alla försöker slita åt sig en eller flera konservburkar. Jag duckar, gör mig så liten som möjligt och fortsätter enträget att arbeta mig genom folkhopen. Till slut får jag syn på bilen och lasten som ligger utspridd på marken.

Jag böjer mig ner och stoppar genast på mig två burkar med kött. Sedan hugger jag tag i en av packlårarna och börjar släpa den med mig därifrån. Vid det här laget har flera soldater strömmat till för att bistå sina två kollegor. Jag försöker skynda mig när jag märker att de nu börjar mota bort folk från skådeplatsen. Jag biter ihop och fortsätter.

'Hallå där… släpp genast den där!'

En soldat får syn på mig, greppar min skjortkrage och slungar mig bryskt tillbaka in i folksamlingen. Mitt onda knä viker sig och jag skriker av smärta när jag landar i en konstig vriden ställning. Soldaten hugger tag i packlåren som jag nyss släpade efter mig och ger mig en rasande blick. 'Förbannade slödder', spottar han ur sig. 'Stanna i slummen och håll fingrarna borta från Republikens egendom.'

Det är mitt, skriker jag inombords. Det är Charlies. Till min förvåning överväldigas jag av en lust att gråta som verkar komma från en plats djupt inom mig. Det är min familjs. Det tillhör människor som jag bryr mig om.

Men det finns inte mycket jag kan göra nu. Det är för sent, jag är för liten och för svag. Den scen som jag precis har skapat är värdelös för mig nu. Nu har så pass många soldater strömmat till att folk inte längre vågar försöka sno åt sig konserver.

Jag reser mig mödosamt upp och tränger mig sedan ut genom folkmassan samtidigt som soldaterna samlas för att inspektera det punkterade däcket. Jag lyckades åtminstone förstöra ett av deras älskade fordon en aning, tänker jag mörkt.

Jag återvänder till piren där Charlie och manskapet håller till. När jag kommer dit värker och dunkar det i mitt knä. Jag är svettig och utmattad. Redan på långt håll får Charlie syn på mig och hoppar ner från lådtraven som hon sitter uppflugen på och springer mig till mötes. 'Där är du ju!' utbrister hon. Hon verkar ha lugnat ner sig efter sitt utbrott tidigare. Hennes blick glider över mina blöta kläder. 'Var har du varit?'

Jag rycker på axlarna och plockar upp de två köttkonserverna ur fickorna. 'Det blev lite tumult längre ner på gatan', svarar jag och ger henne burkarna. 'En bil fick punka och jag lyckades komma över de här. Jag är ledsen, de lät oss inte komma närmare. Hur är det med din pappa?'

'Han är okej. Han har varit med om värre.' Charlie ger mig ett snett leende till tack, men hon lämnar tillbaka burkarna. 'Behåll dem du. Två burkar gör ingen större skillnad för oss.' Hon kastar en blick över axeln mot arbetarna, sedan böjer hon sig fram och viskar i mitt öra: 'Det var du, inte sant? Du såg vad som hände i morse och bestämde dig för att jävlas lite med dem, eller hur?'

Jag blinkar mot henne. 'Jag…'

Charlie flinar åt min skuldmedvetna uppsyn. 'Vi hade också folk på plats. Ditt lilla pojkstreck gjorde det möjligt för ett par av våra egna att sno tillbaka några lådor.'

Den tunga känslan i bröstet lättar en aning. Jag tittar förvånat på henne och ler sedan försiktigt. 'Var ni där? Såg ni bilen?'

Charlie ser mig djupt i ögonen. För ett ögonblick känns det som om hon kan se rakt in i mitt hjärta. 'Drivs du av någon slags dödslängtan, eller?' säger hon till slut. Sedan sträcker hon ut handen och rufsar om i mitt hår. 'För du måste ha nerver av stål – det måste jag verkligen säga – som bara vågar ge dig i väg så där och förstöra en bil som tillhör stadspatrullen.'

Jag rodnar och tittar ner på mina fötter. 'Jag hade tur, bara', mumlar jag. Men djupt inom mig kan jag inte låta bli att känna mig stolt. Mitt lilla attentat hade inte varit förgäves trots allt. De hade fått tillbaka en del av sina varor.

Charlies ansiktsuttryck mjuknar. Hon lyfter min haka och tvingar mig på så vis att möta hennes blick. Sedan böjer hon sig ner och ger mig en snabb och tillgiven kyss på munnen. 'Tack', säger hon. 'Du är en bra grabb. Jag slår vad om att Republiken inte har sett det sista av dig.'

Den natten sover jag på däcket tillsammans med manskapet, men tidigt nästa morgon, innan morgonrodnaden har nått fram till vattenbrynet och Charlies ögon fortfarande är slutna, stiger jag upp och smyger tyst därifrån. Jag tar ingenting annat med mig än min samling med användbara prylar och mina matkonserver. Jag tittar inte på henne en sista gång och jag lämnar inget avskedsbrev efter mig. Luften är sval och nafsar mig i kinderna och på läpparna, som en påminnelse om det tomrum som finns runtomkring mig. Jag går med högburet huvud och händerna djupt nerstuckna i fickorna. Håret hänger löst.

Jag kan inte stanna här. Gårdagens händelser hade, om någonting, påmint mig om varför jag väljer att vara ensam på gatorna och varför jag inte vågar trassla in mig alltför djupt i relationer med människor här i Lakesektorn. Soldaterna hade slagit till mot Charlies pappa bara för att han inte uppfyllde leveranskraven till punkt och pricka. Vad skulle de ha gjort med honom om de dessutom hade upptäckt att han hade en rymling boende hos sig? En pojke som borde vara död? Pappa hade ofta sagt till mig att man alltid måste röra sig framåt, aldrig bakåt.

Så jag styr mina steg bort från piren och mot stadens slumkvarter.

Här ute är det bäst att vara ensam. Jag är en flytande själ, en fantom… Jag hör inte hemma någonstans. Charlies ord ekar i mitt huvud.

Jag slår vad om att Republiken inte har sett det sista av dig.

Jag ler. Nej, det hoppas jag verkligen att den inte har.

Min steg känns tunga, men de är helt ljudlösa.

DEL TVÅ

JUNE

TRE ÅR FÖRE
HÄNDELSERNA I

LEGEND

FÖRFATTARENS KOMMENTAR:
I Legend möter vi June för första gången när hon precis får ta emot ännu en reprimand från skolledningen på Drakeuniversitetet. I följande korta berättelse får vi följa June på hennes allra första dag på Drake och veta varför det är snart sagt omöjligt för henne att inte hamna i trubbel.

JUNE

'V ARFÖR är det så mycket trafik?' frågar jag min bror.

Metias lutar sig framåt i förarsätet och sträcker på nacken. Han är klädd i full kaptensmundering, men från min plats i baksätet ser jag att hans hår är rufsigt, ett resultat av att ha ägnat större delen av morgonen åt att dra händerna genom det. Han suckar och ger mig en urskuldande blick. 'Förlåt, Nyckelpigan. Jag borde inte ha tagit genvägen genom Lakesektorn. Jag ska ta reda på vad det är som händer', säger han och börjar sedan prata i sin mikrofon.

Jag lägger armarna i kors och för att fördriva tiden räknar jag militärjeeparna som omger oss. (Det är, efter vad jag kan se, exakt nio fordon i var och en av gatans tre filer.) Jag försöker uppskatta hur lång tid det kommer att dröja innan vi är framme vid Drakeuniversitetet. I den här takten kommer det att ta oss minst trettio minuter. Risken är därmed stor att jag kommer för sent till introduktionen. Tolvåriga underbarnet installeras i dag officiellt på Drakeuniversitetet. Det är det budskap som vi har kunnat läsa på jumbotronerna. Jag minns fortfarande hur hårt mitt hjärta hade bultat när jag tidigare i veckan hade fått min Drakeuniform. Det här är min första skoldag och jag är den enda tolvåringen som kommer att röra mig på universitetsområdet. Tanken får det att hugga till i mig av oro och spänning. Vad kommer de andra eleverna att tycka? Kommer jag att få några vänner?

Metias avslutar sitt samtal, vänder sig om och ger mig en uppgiven blick. 'Det verkar som om alla gator i hela norra Lakesektorn är igenkorkade. Vi var tydligen tvungna att snabbt ordna fram ett nytt fordon till några poliskollegor.'

'Jaså? Vad hände?'

'De fick tydligen punktering mitt på en hårt trafikerad gata. Enligt uppgift har massor av konservburkar rullat ut i en korsning och horder av människor slåss om dem just nu.'

Jag rynkar föraktfullt på näsan vid tanken på att slåss över några matkonserver, men Metias tillrättavisar mig genast. 'June!' säger han. 'Du ska inte döma andra människor.'

Skuldmedvetet slutar jag genast att rynka på näsan. 'Tror du att vi kommer för sent till introduktionen?'

'Ja, jag är rädd för det. Jag har redan ringt till Drakes expedition och lämnat ett meddelande. Vi får hoppas att de inte tycker att det är en allvarlig försummelse.'

Jag ler. Medan vi långsamt krypkör genom slumkvarteren spanar jag bort mot de stora vattenhjulen som roterar längs kusten. Morgonsolen får sjöns yta att blänka som guld. 'Från och med i dag', säger jag, 'vill jag att du kallar mig kadett Iparis.'

Metias kan inte låta bli att skratta. 'Alla stadspatruller i hela stan pratar om dig, kadett Iparis. Jag kan fortfarande inte fatta att min lillasyster har antagits som elev vid Drakeuniversitetet. Hur gick det till?' Han höjer ena ögonbrynet mot mig. 'Men du ska inte inbilla dig att det betyder att någonting annat förändras. Förvänta dig inte några nya privilegier. Du måste fortfarande komma hem i tid. Du måste fortfarande meddela mig om du måste stanna kvar sent på grund av skolarbete. Och du får definitivt inte hänga med äldre klasskamrater efter skolans slut, såvida det inte har med skolarbete att göra…'

Jag himlar med ögonen och räcker ut tungan åt honom. 'Ja, ja.'

'Jag menar allvar, June. Och du måste lova att kontakta mig om du behöver någonting. Är det uppfattat? Låt mig slippa oroa mig mer för dig än jag redan gör.'

Vi fortsätter att åka under tystnad en stund. 'Tror du att mamma och pappa skulle ha varit stolta över mig?' frågar jag efter några minuter.

Metias ser på mig i backspegeln igen. Trots att det är tolv år, fyra månader och tjugotre dagar mellan oss, kan ingen undgå att se att vi är släkt. Vi har likadana ögon, mörkbruna med strimmor av guld i, och samma mörka hår och solbrända hy. 'Mamma och pappa skulle ha varit överlyckliga över att se dig antagen vid Drake', säger han lågt. 'Hela landet är stolt över dig. Jag är stolt över dig. Väldigt, väldigt stolt.'

Hans erkännande fyller mig med värme. Jag drar upp knäna till hakan och ler. 'Älskar dig', mumlar jag.

Metias ler tillbaka. 'Jag älskar dig också. Fortsätt bara i samma stil, Nyckelpigan. En vacker dag kommer du att skaka om hela Republiken. Du kommer att bli oförglömlig. Det vet jag bara.'

Efter inte mindre än fyrtioen minuter kan vi äntligen lämna trafiken i Lakesektorn bakom oss och kör sedan snabbt genom Batallasektorn mot universitetet. Väl framme sjasar Metias mig mer eller mindre framför sig över universitetsområdet. Vi hör musiken som avslutar morgonens trohetsed strömma ut över skolan och jag förstår att introduktionen är på väg att börja. Jag har läst någonstans att Drake tar mycket allvarligt på sen ankomst och om det stämmer har jag alltså lyckats med konststycket att dra på mig missnöje redan första dagen.

Alla elever har samlats på gårdsplanen utanför huvudbyggnaden för ceremonin och Metias och jag har inget annat val än att göra en allt annat än diskret entré. Samtidigt som universitetets rektor fortsätter att tala från ett litet podium, föser Metias mig mot min plats så tyst han kan. Men det går inte att ta miste på de irriterade blickarna från somliga av lärarna. Jag vet vad de tänker: Republiken borde ha tilldelat June och Metias en officiell förmyndare i stället för att låta den äldre brodern uppfostra sin syster. Kanske är det ett alltför stort ansvar för honom.

Metias tittar ursäktande på dem. Jag kniper ihop läpparna och tvingar ner en impuls att försvara min bror. Det är minsann inte lätt att ensam uppfostra en lillasyster när man bara är tjugofyra år och kapten över en av Los Angeles stadspatruller. För att inte tala om hur besvärligt det är att uppfostra en flicka som jag. Men jag håller blicken sänkt och sätter mig på en stol långt bak. När Metias ser att jag är på plats lägger han fingrarna mot hattbrättet till hälsning. 'Ha det bra', viskar han. 'Håll huvudet högt och låt ingen trycka ner dig i skorna. Stå på dig, så som jag har lärt dig att göra. Okej?'

'Oroa dig inte', svarar jag och ler trots att det känns som om magen är full av fjärilar.

Metias ger mig ett snabbt leende till svar och skyndar sedan i väg mot sina väntande plikter. Nu måste jag ensam möta universitetet.

Introduktionen är, precis som jag förväntade mig, urtrist. Jag ser mig omkring och studerar mina nya klasskamrater medan talarna maler på. Kommer någon av dem att vilja bli vän med mig? Inom mig vaknar en välbekant känsla av hopp. Den första årskurs som jag hoppade över var andra klass och sedan dess har jag hoppat över ytterligare tre. Varje gång jag började i en ny klass hade jag hoppats att jag skulle få vänner. Nu befinner jag mig återigen i en ny skola och sannolikheten för att jag ska klicka med någon annan elev så här i början av terminen bör vara ganska stor. Många av förstaårseleverna måste komma från andra platser än Los Angeles. De behöver också vänner. Jag borde ha en chans.

När alla tal är avklarade är klockan nio minuter i elva och det kurrar i min mage av hunger. Eleverna runtomkring mig (som alla går i årskursen över mig, att döma av ränderna på deras uniformsärmar, vilket betyder att jag måste ha satt mig bland andraårseleverna i stället för förstaårseleverna) ser oberörda ut. Äldre elever kanske inte blir hungriga lika snabbt som yngre. Jag känner mig lite generad och försöker skjuta undan tankarna på mat. Några elever ger mig överlägsna blickar och höjer på ögonbrynen mot mig, som för att understryka det faktum att jag inte ser ut att höra hemma här. Jag sitter kvar på min plats, rak i ryggen, och försöker komma ihåg Metias ord. Håll huvudet högt och låt ingen trycka ner dig i skorna.

Introduktionen tar slut och alla reser sig upp och börjar gå mot sina lektionssalar. Jag gör som alla andra och låter öronsnäckan ställa in sig på en översikt över universitetsområdet. Skolan är enormt stor, minst tio gånger så stor som min gamla high school, och jag registrerar snabbt vilka byggnader som eleverna i min årskurs söker sig till. Om jag går vilse på området i dag kommer jag åtminstone att veta var det är troligast att mina lektioner hålls.

Då får jag plötsligt en knuff i ryggen. Jag snubblar framlänges och lyckas nästan återvinna balansen. Men när jag kämpar för att göra det råkar jag knuffa till en annan elev och det slutar med att vi båda tumlar omkull på marken. 'Ursäkta', flämtar jag, kommer snabbt på fötter och sträcker ut handen mot den andra flickan. Hon tar tacksamt emot den. Men när hon upptäcker vem det var som knuffade oss, vänder hon snabbt bort blicken och skyndar därifrån. Jag rynkar pannan. När jag vänder mig om får jag syn på en pojke (en andraårselev med guldränder på uniformsärmarna, vilket innebär att han är minst sjutton år) som kastar huvudet bakåt och skrattar åt mitt ansiktsuttryck. Han fortsätter att gå tillsammans med sina kompisar. 'Ursäkta', säger han när han tränger sig förbi mig och ger mig en avsiktligt hård knuff med axeln. 'Jag såg dig inte.'

Jag hör spridda skratt och biter mig i läppen. Bara ett fåtal ser på mig med medkänsla och när jag möter deras blickar viker de snabbt undan dem, precis som flickan nyss. Jag biter ihop. Jag har blivit utsatt för gliringar och elakheter förr, men hittills under min skoltid har min överlevnadsstrategi varit att låta sådant passera och jag har ansträngt mig för att hålla en låg profil. Under åren har jag blivit expert på att undvika konflikter och det fungerade… på den tiden. Men det här är inte high school. Det här är Drakeuniversitetet. Jag vet redan att jag inte kan ta mig igenom den här utbildningen genom att hålla mitt humör i schack och vända andra kinden till. Jag är en soldat under utbildning nu. En dag ska jag slåss för Republiken. Och även om den här killen är lika lång som min bror, kan jag inte låta honom trycka ner mig dag ett och samtidigt förvänta mig att skolan ska se mig som en potentiell officer. Särskilt inte när alla de här eleverna tittar på. Jag måste genast sätta mig i respekt.

Metias ord ringer i huvudet. Stå på dig, så som jag har lärt dig att göra. Han hade börjat träna mig tidigt, efter att jag en dag hade kommit hem från skolan med ett blått öga och ett sår på armen.

Så i stället för att låta killen som knuffade mig fortsätta gå, slungar jag en förolämpning efter honom. 'Då kanske du borde skaffa glasögon. En blind person skulle ha sett mig.'

Killen avbryter sitt samtal med sina kompisar och vänder sig om och ser på mig med ögonbrynen upphissade av förvåning. Jag sväljer hårt och undrar om jag verkligen har fattat rätt beslut. Men nu är det för sent att ångra sig.

'Du är den där tolvåringen, eller hur? June Iparis?' säger han till slut med händerna i fickorna. Det strama leendet på hans läppar får mig att tänka på en hårt spänd ståltråd. När jag tvekar nickar han uppfordrande. 'Jamen, så säg något då. Varför så blyg nu plötsligt?'

'Ja, det är jag', svarar jag.

'Jag har hört att du är en kaxig jävel som tror att du är någonting nu när du har kommit in på Drake med hjälp av din familjs pengar.'

En mindre folksamling omger oss nu och killens kompisar skämtar glatt på min bekostnad. Jag önskar att min uniform hade haft bättre passform. Drake hade snabbt beställt en uniform som skulle passa mig, men den sitter ännu inte riktigt bra och ärmarna är fortfarande för långa och korvar sig runt handlederna. Jag hoppas att det inte märks alltför mycket.

'Jag är här på ett stipendium', säger jag och anstränger mig för att hålla rösten lugn, precis som Metias har lärt mig.

'Åh, säger du det?' Pojken spärrar upp ögonen i låtsad beundran och gapar. 'Gratulerar, lilla tjejen. De kanske tyckte synd om dig för det där som hände dina föräldrar? Men alla vet hur du egentligen kom in här. Om ditt efternamn inte hade varit Iparis och om din brorsa inte hade mutat de ansvariga på intagningsnämnden och om de inte hade överdrivit dina talanger för att skapa rubriker, slår jag vad om att du fortfarande hade suttit kvar i din lilla bänk i grundskolan.'

De kommer att försöka provocera dig, hade Metias sagt. Men kom ihåg att aldrig vara den som slår först. Låt dem inte få dig ur balans. Inte för att jag skulle ha minsta chans att besegra någon av dem i slagsmål, men Metias ord hjälper mig ändå att hålla humöret under kontroll. Jag tar ett djupt andetag. 'Det låter inte alltför olikt det sätt som du själv måste ha kommit in på', säger jag och mönstrar honom uppifrån och ner. Hans leende vacklar en aning. Människorna runtomkring oss byter oroligt ställning och flera skrattar åt det faktum att en tolvåring vågar gå i svaromål mot en lång och vältränad andraårselev. 'Dina händer ser alldeles för mjuka ut för att ha hanterat särskilt många vapen under åren, och ditt hår är för långt. Det skulle aldrig passera en militär inspektion. Med en så slarvig framtoning slår jag vad om att dina föräldrar måste ha mutat en och annan tjänsteman på vägen.'

Pojkens läppar darrar. Han tar ett steg närmare mig och höjer handen. Först ser det ut som om han verkligen tänker klippa till mig, men han inser förmodligen att det skulle se illa ut, så han försöker knuffa omkull mig i stället. Men jag ser hans hand långt i förväg och väjer enkelt undan för den. Det får honom att förlora balansen och han tar ett snubblande steg framåt. Jag kan inte låta bli att le. Vilken långsam soldat. Jag kanske hade slagit huvudet mitt på spiken. Han hade kanske mutat sig in på universitetet, precis som jag sa.

Han vänder sig snabbt mot mig igen och nu har irritationen i hans blick förvandlats till raseri. Han gör ett nytt utfall mot mig och nu kommer hans knytnäve farande genom luften. Men än en gång tar jag ett graciöst steg åt sidan. Allt fler samlas för att titta (jag undrar om den här killen är känd på skolan för att mobba folk) och medan de ser på med stora ögon lyckas jag parera ett tredje slag. Den här gången flyttar jag mig blixtsnabbt och hamnar bakom hans rygg och när han rycker till, eftersom han tror att jag ska slå till, snubblar han över sina egna fötter och faller omkull på asfalten och skrapar upp ena kinden. Hans kompisar har slutat skratta, men jag hör spridda fniss från flera andra håll.

Pojken är snabbt på fötter igen och gör ett nytt försök. Nu är det blodigt allvar. Hans blick är hård och koncentrerad. Jag duckar och rullar runt, kastar mig åt ena sidan och vrider mig i en cirkel. Alla hans försök att träffa mig misslyckas och mitt självförtroende stiger när jag märker att somliga i publiken tittar på mig med fascination. Det här är ju inte så svårt, tänker jag samtidigt som jag retar pojken genom att gömma mig bakom hans rygg. Om det här är allt jag behöver bekymra mig för på Drake, så…

Jag blir lite för styv i korken och när jag för ett ögonblick släpper koncentrationen lyckas killen hugga tag i min axel och knuffa omkull mig på marken. Jag landar hårt på ryggen och all luft går ur mig i ett enda slag. Killen gör sig beredd att slå igen, men innan någon av oss hinner röra oss ur fläcken, tränger sig en person bryskt in i klungan.

'Vad pågår här?' ryter en röst ovanför mig. Åskådarna skingras omedelbart. 'Kadetter! Gå genast till era klassrum! Allihop! Har ni glömt att all slapphet och dåligt uppförande rapporteras? Återgå till era klassrum! '

Jag grimaserar och reser mig mödosamt upp. Min axel värker som om jag precis hade kolliderat med en tegelvägg. Och jämförelsen är nog ganska rimlig, faktiskt. Den som avbröt bråket är en ung officer som nu lägger armarna i kors över bröstet och studerar oss båda.

Pojken lyfter sina händer i en avvärjande gest. 'Hon provocerade mig. Du har själv hört ryktena om den här tjejen…'

'Ja', avbryter officeren honom, 'och att låta sig provoceras av en tolvåring tyder verkligen på mognad hos en andraårselev.' Pojken rodnar vid hennes ord. 'Gå genast till dekanens sekreterares kontor. Du kan vara glad om du inte blir avstängd i en vecka för det här.'

Pojken gör som han blir tillsagd, men först efter att ha kastat en giftig blick på mig. Skönt att slippa se honom. Jag vet inte ens vad han heter.

Jag ska precis tacka officeren när hon tystar mig med en ilsken blick. 'Res dig upp och gör honnör, kadett', fräser hon. Jag skyndar mig att göra som hon säger. Hon lägger händerna på ryggen och fnyser. 'Harion High varnade oss för dig, ska du veta. De sa att även om du skulle klara skolarbetet här så var det högst osäkert om du var mogen för resten av universitetslivet. Och det verkar som om de hade rätt.'

'Jag rörde honom inte ens', säger jag.

'Du var i slagsmål med honom', kontrar hon och gör en svepande gest med handen. 'Jag såg det med egna ögon.'

'Nej, det gjorde du inte. Såg du mig någonsin slå honom?'

Jag ser en frustrerad glimt i hennes ögon. 'Ska vi verkligen behöva diskutera den saken, Iparis? Det finns mängder av vittnen till händelsen och jag gissar att det finns gott om bevis för dekanens sekreterare att ta ställning till.'

Jag skakar på huvudet. 'Med all respekt officer, kan jag berätta att det enda de andra eleverna såg var hur en andraårselev försökte slå mig om och om igen men misslyckades. De blev också vittnen till hur jag duckade och väjde undan för hans slag. Jag rörde honom över huvud taget inte. Och ända fram till den sista knuffen, som du såg, så rörde han inte mig heller.'

Till min tillfredsställelse ser jag att mina ord får henne att tveka. Allt som jag säger överensstämmer med vad hon faktiskt såg. Jag fortsätter. 'Det kan inte kallas för ett slagsmål om jag aldrig rörde vid honom, eller hur?'

Hon tittar forskande på mig och bakom hennes irriterade uttryck anar jag en subtil beundran. På något vis har jag lyckats imponera på henne. 'Jag överlåter åt dekanens sekreterare att besluta vad vi ska göra med dig', säger hon till slut, men hon låter inte lika brysk som för några sekunder sedan. 'Hon heter miss Whitaker och du hittar henne i Albott Hall. Säg vad du vill till ditt försvar, kadett, men om varje dag blir som den här första är risken stor att Drake skickar tillbaka dig till high school. Jag kommer att hålla ögonen på dig. Är det uppfattat?'

Jag mumlar någonting till svar, vänder mig om och börjar gå mot byggnaden där dekanens sekreterare sitter. När jag kastar en blick över axeln står officeren kvar och tittar efter mig. Jag ser att hon talar i sin mikrofon och undrar om det är mig hon pratar om.

Trots att jag talar mig varm för min sak får jag en anmärkning för incidenten. Jag stirrar olyckligt på papperet med guldkant som jag fick med mig från sekreteraren när jag sitter på dagens sista lektion (Republikens historia mellan år 2080 och 2100) och hoppas att eleverna som sitter en bit ifrån mig inte ska se det. En anmärkning på min allra första skoldag på Drake. Eftersom jag har gjort egna efterforskningar om universitetet, vet jag att om en elev drar på sig mer än fem anmärkningar på ett läsår, så leder det till så kallad permission – en vacker omskrivning för ett års avstängning då eleven måste delta i ett antal disciplinläger. Om en elev får mer än fem anmärkningar efter det, så blir hon relegerad. Jag har med andra ord gjort en rivstart på min väg mot avstängning. Metias kommer inte att bli glad över det här, även om jag inte tror att jag kommer att få alltför mycket problem med honom. Det var trots allt han som uppmanade mig att inte ta någon skit. Och jag har inte begått något fel. Jag har bara försvarat mig. Men ändå… Hela händelsen ger mig en obehaglig känsla i magen. Jag trodde att jag var så smart. Att jag skulle göra intryck på de äldre eleverna. Att det skulle hjälpa mig att få vänner och ge mig en bättre chans att så småningom bli officer. Vad tänkte jag på? Varför skulle Republiken vilja ha en så upprorisk soldat som officer? Om det fortsätter så här kan jag vara glad om jag klarar mig genom mitt första år utan att bli avstängd och jag är säker på att jag kommer stöta ihop med den där killen igen. Vad ska jag göra nästa gång vi möts?

'Du', är det plötsligt någon som viskar från raden bakom mig. 'Tjejen.' Jag vänder mig om. Det är en flicka med flätor som är konstfärdigt uppvirade i en knut.

'Ja?' viskar jag till svar.

'Jag såg vad du gjorde på skolgården i dag.' Hon ler. 'Snyggt jobbat. Inte trodde jag att jag någonsin skulle få se en tolvåring sätta en kille som Patrick Stanson på plats.'

Hennes ord får mig att känna mig lite bättre till mods och trots anmärkningen rätar jag på mig i min stol och ler tillbaka. 'Tack', svarar jag. 'Men jag tror inte att ledningen på Drake uppskattar det lika mycket.'

'Skojar du?' Flickan skrattar och knuffar till sin kompis.

'Du hörde att det stod på den nya listan, eller hur?' Hennes kompis nickar.

'Vad menar du?' frågar jag.

'Det ryktas att ditt namn plötsligt har lagts till i listan över deltagare till kursen Intermediärt försvar 231. Flera elever påstår sig ha sett det på de uppdaterade förteckningarna över deltagare.' Hon gör en paus, som om hon väntar på en reaktion från mig. Men när jag bara fortsätter att stirra frågande på henne, suckar hon och gör en cirkelformad rörelse med handen. 'Intermediärt försvar. Du vet väl att den kursen bara riktar sig till andraårselever?'

Jag blinkar. Bara riktar sig till andraårselever. Hade den unga officeren som skickade mig till dekanens sekreterare också lagt ett gott ord för mig? Hade hon faktiskt sett någonting hos mig? Någonting som jag hade försökt visa? Jag tänker på den snabba glimten av uppskattning som jag hade sett i hennes blick och på den mildare tonen i hennes röst mot slutet av vårt samtal. Kanske hade jag trots allt gjort helt rätt. Jag ler. 'Tack för upplysningen', viskar jag till flickan. 'Om du inte hade sagt något så hade jag säkert gått till fel klassrum i morgon.'

Lektionen är slut och vi får gå hem. Flickans vänner reser sig upp och börjar gå längs mittgången. Flickan ser på mig igen och rycker sedan på axlarna. 'Ingen orsak', säger hon leende. Sedan säger hon ett snabbt 'hej då' och innan jag hinner svara har hon skyndat i väg för att ansluta sig till sitt kompisgäng. Jag står kvar och tittar efter henne i några sekunder.

Min glädje tonar bort. Jag är tacksam mot henne för hennes vänlighet nyss, men jag inser också att ett ögonblicks vänlighet inte är detsamma som vänskap och när jag kränger på mig ryggsäcken och börjar gå längs korridoren, går det långsamt upp för mig att det här är någonting som kanske aldrig kommer att förändras. Jag är tolv år. Alla andra i min klass är minst sexton. Det spelar ingen roll hur snälla en del av dem är mot mig, för när det kommer till kritan finns det ingen av dem som vill ha en tolvåring hängande i hasorna. Vad skulle jag prata med dem om? Vad har jag gemensamt med dem? Jag har ingenting gemensamt med dem, inser jag när jag stiger ut i eftermiddagssolen. Och plötsligt känner jag mig ganska säker på att jag kommer att få tillbringa de följande fyra åren i ensamhet.

I samma sekund som insikten drabbar mig aktiveras min överlevnadsinstinkt. Jag måste hoppa över en årskurs. Jag skulle hoppa över dem alla om jag bara kunde. Ju snabbare jag tar mig igenom skolan, desto bättre. Sedan slipper jag ut härifrån och kan äntligen hitta mina riktiga vänner. Trots att jag försöker skaka av mig de här tankarna, eftersom jag vet att de är dumma och ologiska, skänker de mig ändå en märklig tröst. Om jag bara fick börja om från början igen… om jag bara fick en chans att försöka med en ny skola eller en ny miljö. Med nya människor…

Jag börjar springa. Jag springer tills mina fötter flyger över marken och min andhämtning kommer i korta och desperata flämtningar. Jag springer hela vägen över universitetsområdet tills jag kommer fram till gatan där eleverna blir hämtade och lämnade.

Jag vill bara hem.

'Nå', säger Metias senare på kvällen, när jag sitter uppkrupen i soffan i vardagsrummet och tittar på en gammal tecknad film. Han ger mig en kopp varm choklad. 'Vill du prata om den där anmärkningen?'

Jag svarar inte genast, utan tar bara emot koppen med båda händerna och drar in den fylliga chokladdoften i näsan. Min bror känner mig. Jag märker genast att det här är en annan typ av varm choklad än den han brukar göra. Den här är minsann inte gjord på chokladpulver, utan på riktig choklad som har fått smälta i het mjölk. På toppen flyter en mjuk hemmagjord marshmallow omkring. Det är det bästa jag vet. Det är som om han redan på förhand visste hur jag mådde och stannade på vägen hem för att köpa det här innan han kom till skolan för att hämta mig. Eller så har han bara varit med om alltför många av mina första skoldagar.

Vi smuttar på våra drycker under tystnad en stund. 'De påstod att jag hamnade i slagsmål', säger jag till slut. 'Men det gjorde jag inte. Jag rörde aldrig den där killen.' Metias höjer på ena ögonbrynet, men han säger inte emot mig, så jag fortsätter att tala. 'Och sedan sa miss Whitaker – dekanens sekreterare – att jag inte visar tillräckligt stor respekt för mina överordnade och att jag svarar emot alldeles för mycket. Men sedan blev jag ändå placerad i kursen Intermediärt försvar i stället för den som heter Inledande försvar. Det är väl bra, eller hur? Men de gav mig ändå en anmärkning.'

Metias smackar ogillande med tungan. 'June. Vad har jag sagt om att tjafsa emot dina lärare?'

'Hon är inte min lärare. Hon är dekanens sekreterare.'

'Det spelar ingen roll. Jag vet att jag sa till dig att inte låta någon trycka ner dig i skorna, men det betyder inte att jag vill att du ska gå omkring och mucka gräl med folk eller ställa till bråk. Det låter som om du har gjort dig förtjänt av den där anmärkningen.'

Jag blänger på honom, irriterad över att han inte tar mitt parti. 'Jag fattar inte om de försöker straffa mig eller belöna mig.'

Metias lägger ena armen över soffans ryggstöd och jag kan nästan svära på att jag både kan ana ett leende och en ogillande krökning på hans läppar. Han betraktar mig tankfullt. 'De kanske vill göra både och', säger han till slut. 'Det låter som om de både har noterat dina talanger och dina attitydproblem och det är nog inte helt lätt för dem att veta hur de ska förhålla sig. De kanske inte är så annorlunda än lärarna på dina andra skolor. De förstår helt enkelt inte vad de ska göra med dig.'

'Ingen verkar någonsin förstå vad de ska göra med mig.' Plötsligt kan jag inte hålla min frustration inom mig längre. 'Skolan passar inte mig! Ingenting passar mig! Jag kan inte ens ha ett normalt samtal med en klasskamrat längre än trettio sekunder. Vi har ingenting gemensamt. De är sexton år eller äldre och vill prata om sina pojk- och flickvänner och sina karriärer. Det går inga andra tolvåringar på universitetet. Jag är inte intresserad av vad de har att säga och de flesta av dem skulle ändå inte fatta det som jag vill prata om.'

'Lite blygsamhet, Nyckelpigan', säger Metias mjukt förebrående.

'Men det är ju sant!' utbrister jag. 'Jag är inte normal, Metias. Jag ser saker som andra inte ser. Jag spelar inte i samma liga. Varför ska jag försöka förneka det?' Min röst mjuknar. 'Det är något fel på mig.'

Metias suckar och drar handen genom håret. 'Jag vet att det är svårt för dig att skaffa vänner', säger han efter en kort paus. 'Jag vet att det är det som allt det här handlar om – alla klasser som du har hoppat över och ditt ständiga behov av att visa dig på styva linan – och jag ska inte försöka sopa sanningen under mattan. Du är inte normal. Men allt det som gör dig speciell kommer att ge dig alla möjliga fördelar i livet, men det kommer också att leda till svårigheter och göra dig sårbar. Det kommer inte att förändras och därför måste du helt enkelt lära dig att anpassa dig till det.'

Jag stirrar ner i min kopp och plötsligt smakar inte den söta chokladen så gott längre. 'Men jag vet inte hur…' mumlar jag.

'Du vet allt.' Metias säger det i en lätt och retsam ton. 'Du kommer att klura ut det. Dina talanger kan göra det svårt för människor att närma sig dig, och din intelligens får kanske dina ord att ibland låta skarpare än du egentligen menade, men allt det där får också människor att se upp till dig. De beundrar dig, oavsett om du märker det eller inte. Om du slutar att anstränga dig så mycket för att imponera på dem, kanske några av dem kommer att börja gilla dig på riktigt.' Min bror sträcker ut handen och smeker mig över pannan. 'Under den där hjärnan finns ett mycket gott hjärta, Nyckelpigan. Jag ser det varje dag.'

Jag vet inte varför hans ord ger mig en klump i halsen, men plötsligt märker jag att jag kämpar mot tårarna. När Metias ser mitt ansiktsuttryck skakar han på huvudet. 'Kom hit.' Jag kryper nära intill honom och kurar in mig under hans arm. Sedan sitter vi tysta med våra chokladkoppar och bara njuter av kvällens lugn.

Stackars Metias. Det var inte meningen att han skulle bli min pappa. Han borde vara ute på egen hand, oberoende och fri att koncentrera sig på sitt kaptensjobb. Men någon måste ju ta hand om mig och jag gör hans tillvaro så mycket svårare än den hade behövt vara. Jag undrar hur hans liv såg ut när våra föräldrar fortfarande levde, när jag var baby och Metias tonåring, och han fick lov att fokusera på att själv växa upp i stället för att hjälpa någon annan att göra det. Men Metias har aldrig beklagat sig. Inte en enda gång. Och även om jag naturligtvis önskar att våra föräldrar hade varit här, är jag också otroligt lycklig över vår lilla familj som bara består av mig och min bror. Vi ser efter varandra. Vi gör så gott vi kan.

'Allt som är bra med mig har jag lärt mig av dig', viskar jag.

'Du tillskriver mig alldeles för stor betydelse. Vi har fått det från våra föräldrar.' Metias skrattar sorgset. Det dröjer ytterligare tio sekunder innan han fortsätter. 'Du kommer att finna din flock', säger han. 'Det gör vi alla. En dag kommer någon där ute att se dig som den du verkligen är. En dag kommer du att möta någon som förstår dig.'

Jag tar en klunk av den varma chokladen. 'Men i så fall hoppas jag att det händer snart. Fast det spelar egentligen ingen roll.' Jag ler mot min bror. 'Du förstår mig åtminstone.'

Han höjer på ena ögonbrynet igen. 'Ibland.'

Jag skrattar lite och för ögonblicket känns allting bra igen.

MER AV

MARIE
LU:

DEL 1

LEGEND

DET som en gång var västra USA är nu Republiken, en nation som ständigt befinner sig i krig med sina grannar.

Femtonåriga June är född i en elitfamilj i ett av Republikens rikaste distrikt, och hon får sin utbildning i Republikens högsta militära kretsar. Day, däremot, är född i slummen och är landets mest eftersökta brottsling. Men hans motiv är kanske inte så illasinnade som de verkar…

June och Day är från två olika världar, och det finns ingen anledning till att deras vägar skulle korsas – förrän den dag då Junes bror Metias mördas och Day blir huvudmisstänkt. Indragen i den ultimata katt-och-råtta-leken kämpar Day för sin familjs överlevnad, medan June söker hämnd för Metias död.

Men så upptäcker June och Day, i en chockartad vändning, sanningen om vad som har sammanfört dem. Och hur skrämmande långt deras hemland är berett att gå för att bevara sina hemligheter.

'Legend inte bara överlever hypen, den förtjänar den.'

THE NEW YORK TIMES

DEL 2

PRODIGY

DET har gått en vecka sedan June och Day med nöd och näppe lyckades fly från Los Angeles och Republiken med livet i behåll. Day antas vara död efter att ha förlorat sin bror till en avrättningspatrull som trodde att det var honom de tog livet av. June är nu Republikens mest eftersökta förrädare.

Desperata efter hjälp vänder de sig till Patrioterna – en rebellgrupp som vigt sina liv åt att få Republiken på fall. Men går Patrioterna att lita på? Eller har de själva, utan att inse det, blivit brickor i det mest fruktansvärda av politiska spel?

'Gör plats i kalendern och unna dig lyxen att läsa Prodigy. Du kommer att bli omtumlad.'

THE NEW YORK JOURNAL OF BOOKS

DEL 3

CHAMPION

JUNE och Day har offrat mycket för medborgarna i Republiken – och för varandra. Men det var långt ifrån tillräckligt. Nu står Republiken inför sin värsta kris någonsin och June, underbarnet, och Day, legenden, står i händelsernas mitt.

June har en hög befattning inom den styrande eliten och Day är en hyllad folkets hjälte. Men precis när fredsavtalet med Kolonierna, som stridit med Republiken i snart ett århundrade, ska bli verklighet orsakar en fruktansvärd pestsmitta panik i Kolonierna. Ett fullskaligt krig verkar oundvikligt. Den här gången kommer inte Republiken att kunna hålla stånd, och den enda lösningen är att finna ett botemedel mot smittan – och det snabbt. Det är en kamp mot klockan, och samtidigt vacklar Days egen hälsa.

Day och June är återigen tvungna att sätta allt på spel, inklusive de människor de älskar. Kommer deras kärlek att bestå genom den slutgiltiga prövningen?

Den sista striden är här.

'Champion är den helt uppslukande finalen i Legend-trilogin.'

KIRKUS REVIEWS

N Y SERIE:

DEN UNGA ELITEN

ADELINA AMOUTERU överlevde blodfebern. För ett årtionde sedan svepte denna dödliga sjukdom över hennes land. De flesta som smittades dog, och de barn som överlevde blev märkta av sjukdomen på egendomliga sätt. Adelinas svarta hår blev silver-färgat, hennes ögonbryn blonda, och hon har bara ett ärr där hennes vänstra öga en gång satt.

Adelinas pappa tror att hon är en malfetto, en avvikande styggelse som förstör familjens goda namn och står i vägen för deras framgång. Men några av de som överlevt febern sägs ha mystiska och kraftfulla gåvor, och även om deras identiteter förblir hemliga har de kommit att kallas Den unga Eliten.

Teren Santoro är ledare för en organisation vars uppgift det är att leta upp dessa personer och förgöra dem innan de kan förgöra nationen. Enzo Valenziano är medlem i The Dagger Society, en hemlig sekt inom Den unga Eliten som letar upp andra av sin egen sort innan Santoro hittar dem. Men när dessa två konfronteras med Adelina möter de en person med krafter som de aldrig tidigare upplevt…

Adelina har egenskaper som inte hör till den här världen. Hon har ett hämndlystet mörker i sitt hjärta. Och ett begär att utplåna alla som vågar trotsa henne.

'Var beredd på att bli fängslad – och på att längta efter fortsättningen på Den unga Eliten-serien.'

BOOKLIST

MARIE LU
[född 1984] är en amerikansk författare som
fick ett stort internationellt genombrott med
sin Legend -trilogi. Debuten såldes till 24 länder
och blev en New York Times bestseller.
Filmrättigheterna till Legend -trilogin såldes
till CBS, och filmen kommer att produceras
av teamet bakom Twilight -filmerna.
Våren 2015 kommer Den unga Eliten, den
första delen i hennes nya, hett efterlängtade
ungdomsserie. Marie Lu är bosatt i Los Angeles.

www.marielu.org

MODERNISTA

ISBN e-bok 978-91-7645-269-1
© Marie Lu, 2015
Originaltitel: 'Life Before Legend: Stories
of the Criminal & the Prodigy'
Originalförlag: Putnam Juvenile
Published by agreement with:
G. P. Putnam’s Sons, a division of
Penguin Young Readers Group, New York
& Ia Atterholm Agency, Sweden
Översättning: © Katarina Falk, 2015
Omslagsdesign: Marikka Tamura
E-boksproduktion: Suntec, 2015

Anmäl dig till Modernistas nyhetsbrev för
erbjudanden, rabatter & nyheter på:
www.modernista.se