La tragèdia de Macbeth és la història d’una guerra civil. És la història del viatge als inferns de la maldat d’un matrimoni. És la història de la destrucció d’una família. Traduïda al català per Miquel Desclot.

William Shakespeare

Macbeth

Traducció de Miquel Desclot

ePub r1.0

Titivillus 25.07.2022

Títol original: Macbeth

William Shakespeare, 1606

Traducció: Miquel Desclot, 2002

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

PERSONATGES

DUNCAN, rei d’Escòcia

Fills del rei Duncan:

    MALCOM

    DONALBAIN

MACBETH, senyor de Glamis, després de Cawdor, després rei d’Escòcia

BANQUO, general de l’exèrcit del rei

Nobles d’Escòcia:

    MACDUFF

    LENNOX

    ROSS

    MENTEITH

    ANGUS

    CAITHNESS

FLEANCE, fill de Banquo

SIWARD, comte de Northumberland, general de les forces angleses

JOVE SIWARD, fill de Siward

SEYTON, oficial, servent de Macbeth

NOI, fill de Macduff

UN METGE ANGLÈS

UN METGE ESCOCÈS

UN CAPITÀ

UN PORTER

UN VELL

TRES ASSASSINS

LADY MACBETH

LADY MACDUFF

DAMA DE LADY MACBETH

HÈCATE

TRES BRUIXES

APARICIONS

Nobles, cavallers, oficials, soldats, servents i missatgers

Escenari: Escòcia, Anglaterra.

ACTE PRIMER

ESCENA PRIMERA

Una bruguera deserta.

Llamps i trons. Entren tres bruixes.

BRUIXA PRIMERA

¿On ens trobarem de nou,

amb tempesta i enrenou?

BRUIXA SEGONA

Quan s’apagui el rebombori

i es perdi i guanyi al desori.

BRUIXA TERCERA

Serà abans que el sol no mori.

BRUIXA PRIMERA

A quin indret?

BRUIXA SEGONA

Al bruguerar.

BRUIXA TERCERA

Allà Macbeth serà.

BRUIXA PRIMERA

Ja vinc, Mixeta!

BRUIXA SEGONA

Ens crida el Tòtil.

BRUIXA TERCERA

Ja va.

TOTES

Bell és lleig, i lleig és bell:

per les boires en tropell.

Surten.

ESCENA SEGONA

Un campament prop de Forres.

Alarma de trompetes a dins. Entren el rei Duncan, Malcolm, Donalbain, Lennox amb servents; es troben amb un capità tot ensangonat.

DUNCAN

Qui és aquest que sagna? Pot donar-nos,

per la cara que fa, notícies fresques

de la revolta.

MALCOM        Aquest és l’oficial

que com a brau soldat ha combatut

que em fessin presoner. Salut, amic!

Digues al rei com estava la lluita

quan l’has deixada.

CAPITÀ                        Doncs ben indecisa,

com nedadors cansats que, entrelligant-se,

s’entrebanquessin. L’inclement Macdonald

(rebel amb prou raó, que per això

les pitjors malvestats de la natura

es congrien en ell) des de les illes

rep reforços de peu i de cavall,

i la Fortuna, somrient-li sempre,

sembla la seva puta. Però en va,

que el brau Macbeth (ben bé en mereix el nom),

menyspreant el destí, amb el ferro nu

encara fumejant del greu carnatge,

com fillol del valor s’obre camí

fins a afrontar el rebel,

i, sense déu-vos-guard ni adéu-siau,

el descús del melic fins a les barres

i en penja el cap a l’aire dels merlets.

DUNCAN

Oh brau cosí, digníssim cavaller!

CAPITÀ

Així com s’alcen des de l’equinocci

tempestes de naufragi i trons horribles,

de la deu de coratge n’ha brollat

descoratge. Fixeu-vos, rei d’Escòcia.

Quan la justícia, armada de valor,

ha empès aquells soldats a arrencar a córrer,

el rei noruec, en veure l’avantatge,

amb reforç d’armes i homes de refresc,

emprèn un nou assalt.

DUNCAN                            ¿I no ha espantat

els capitans, Macbeth i Banquo?

CAPITÀ                                            Sí,

com l’alosa el falcó o la rata el gat.

Per ser franc, haig de dir que eren talment

com canons carregats amb doble càrrega

que redoblaven els seus dobles cops.

Si volien banyar-se en sang calenta

o aixecar per memòria un altre Gòlgota,

no ho sé pas dir. Però ara defalleixo.

Aquestes nafres em demanen cura.

DUNCAN

Tant com les nafres, t’honren les paraules:

totes duen honor. Busqueu-li un metge.

Surt el capità, acompanyat. Entren Ross i Angus.

I doncs, qui ve?

Entra Ross.

MALCOM                És el bon comte de Ross.

LENNOX

Quina ànsia que li brilla al fons dels ulls!

Sembla que vingui a dir coses estranyes.

ROSS

Déu guardi el rei!

DUNCAN                    D’on veniu, noble comte?

ROSS

De Fife, bon rei, allà on els estendards

de Noruega fan gran ultratge al cel

i esventen aire gèlid entre els nostres.

El rei mateix, amb una host de por,

ajudat pel traïdor més deslleial,

el de Cawdor, ha començat la lluita,

fins que, guarnit, el nuvi de Bel·lona,

se li enfronta, forçant-lo a comparances,

punta per punta, braç rebel per braç,

fins a torçar-li l’ànim; i, en resum,

la victòria ha estat nostra.

DUNCAN                                Gran ventura!

ROSS

I ara

Sweno, el rei dels noruecs, vol un acord;

no hauríem de deixar-li enterrar els morts

fins que no pagui a l’illa de Sant Colm

deu mil monedes d’or a profit nostre.

DUNCAN

Aquest Cawdor no tornarà a trair

l’interès del seu rei. Deu-lo per mort

i saludeu Macbeth amb el seu títol.

ROSS

Així es farà.

DUNCAN

Allò que ell perd ho guanya el bon Macbeth.

Surten.

ESCENA TERCERA

Una bruguera prop de Forres.

Trons. Entren les tres bruixes.

BRUIXA PRIMERA

On has estat, germana?

BRUIXA SEGONA

Matant porcs.

BRUIXA TERCERA

I tu, germana?

BRUIXA PRIMERA

Una dona de mariner tenia

un gros nap a la falda i mastegava,

i vinga mastegar i més mastegar.

«Dóna-me’n», li dic jo. I «Enrere, bruixa!»,

em crida la ronyosa del cul gros.

El seu home ha marxat a Alep, a bord del Tigre;

dalt d’un garbell, solcant l’onada,

jo hi aniré, rata escuada,

i ho faré, ho faré, i ho faré.

BRUIXA SEGONA

Jo et donaré un bon vent.

BRUIXA PRIMERA

Ets molt amable.

BRUIXA TERCERA

I jo un altre.

BRUIXA PRIMERA

Jo sóc qui els altres domina,

i tots els ports on guardar-se

i tots els punts on girar-se

sobre la carta marina.

L’assecaré com la palla.

L’insomni, amb la seva dalla,

li segarà la parpella,

i viurà amb la pitjor estrella.

Nou vegades nou setmanes

viurà com les sargantanes.

No li enfonsaré la nau

pro rodarà com un dau.

Mireu què tinc.

BRUIXA SEGONA

Jo ho vull veure.

BRUIXA PRIMERA

És el polze d’un pilot

naufragat en un illot.

Se sent un timbal.

BRUIXA TERCERA

Un timbal, un timbal!

Macbeth és puntual.

TOTES TRES

Les germanes de l’atzar,

núncies en terra i en mar,

ara ballen pel camí,

tres per tu més tres per mi,

i tres més per fer-ne nou.

Vet aquí el conjur. I prou!

Entren Macbeth i Banquo.

MACBETH

No s’ha vist mai dia tan lleig i bell.

BANQUO

Quant falta fins a Forres?… ¿Qui són aquestes,

tan pansides i tan estrafolàries,

que no semblen veïnes de la terra,

malgrat ser-hi? Sou vives? ¿O sou res

que pugui contestar? Sembleu entendre’m,

perquè us poseu el dit escanyolit

sobre els llavis ressecs. Deveu ser dones,

però la barba no m’ho deixa creure

així.

MACBETH

Parleu, si és que en sabeu. Qui sou?

BRUIXA PRIMERA

Salut, Macbeth! Salut, senyor de Glamis!

BRUIXA SEGONA

Salut, Macbeth! Salut, senyor de Cawdor!

BRUIXA TERCERA

Salut, Macbeth, que un dia seràs rei!

BANQUO

Amic, per què t’espantes? ¿Que et fa por

això que tan bé sona? (A les bruixes.) Ara digueu,

¿sou filles de la fantasia, o sou

això que aparenteu? Heu saludat

el meu company amb el seu títol d’ara

i amb plaents averanys de reialesa

que tot l’han trasbalsat. I a mi, doncs, què?

Si hi podeu veure en les llavors del temps,

i dir quin gra prosperarà i quin no,

parleu-me a mi, que no demano res

ni temo el vostre favor o el vostre odi.

BRUIXA PRIMERA

Salut!

BRUIXA SEGONA

Salut!

BRUIXA TERCERA

Salut!

BRUIXA PRIMERA

Menys noble que Macbeth, i més.

BRUIXA SEGONA

No tan feliç, però molt més.

BRUIXA TERCERA

Pare de reis, sense ser rei:

Salut, Macbeth i Banquo!

BRUIXA PRIMERA

Banquo i Macbeth, salut!

MACBETH

Parleu, encara, oracles imperfectes:

Sinell és mort, i sóc senyor de Glamis;

però, i Cawdor? Encara és viu i sa,

i és un senyor molt pròsper; i ser rei

no és pas cosa que es pugui creure més

que ser Cawdor. Digueu, ¿d’on les heu tretes,

aquestes estranyeses? I ¿per què

ens atureu en aquest erm inhòspit

amb auguris així? Parleu, us mano.

Les bruixes desapareixen.

BANQUO

La terra, igual que l’aigua, té bombolles;

i és el que són. Per on s’han esvaït?

MACBETH

Per l’aire; el que semblava ferm s’ha fos

com en el vent l’alè. Si encara hi fossin!

BANQUO

Eren aquí, les coses que diem?

¿O és que hem menjat l’arrel enfollidora

que fa presoner el seny?

MACBETH

Els teus fills seran reis.

BANQUO                            Tu seràs rei.

MACBETH

També comte de Cawdor: no era així?

BANQUO

Amb la mateixa música. Qui hi ha?

Entren Ross i Angus.

ROSS

Macbeth, el rei ha celebrat les noves

de la teva victòria; i en saber

la teva gesta contra els revoltats

es debat entre admiració i elogi

per què és teu i què és d’ell. Així emmudit,

en contemplar la resta d’aquest dia,

et troba plantant cara a aquells noruecs

sense por del que tu mateix hi has fet,

imatges estranyíssimes de mort.

Venien els correus, un rere l’altre,

amb elogis del teu servei al regne

i tots els hi abocaven als seus peus.

ANGUS

Venim en nom del rei a regraciar-te’n,

només per conduir-te davant seu,

no pas per compensar-t’ho.

ROSS

I en penyora d’honors més alts em mana

que us anomeni ja senyor de Cawdor;

salut, doncs, noble comte, que aquest títol

ja és vostre.

BANQUO            Així, el diable no mentia?

MACBETH

El de Cawdor és viu: ¿per què em guarniu

amb roba manllevada?

ANGUS                                El que era comte

viu encara, però una greu sentència

pesa damunt aquella seva vida,

que mereix perdre. Si s’havia conjurat

amb Noruega, o ajudat de frau

el sublevat, o si d’acord amb ells

ha bregat contra el seu país, no ho sé;

Però l’alta traïció, ben demostrada,

l’ha ensorrat.

MACBETH (A part.) Glamis, i senyor de Cawdor!

I el millor no ha arribat.

A Ross i Angus.

                                        Gràcies per tot.

A Banquo.

¿No esperes que els teus fills puguin ser reis,

si qui em donava a mi el comtat de Cawdor

no els ha promès pas menys?

BANQUO                                     Si ho creus a cegues,

et pot fer sospirar per la corona,

a més d’aquest comtat. Però és estrany:

tot sovint, per portar-nos al desastre,

el tenebrós ens diu la veritat,

ens captiva amb honestes galindaines

per trair-nos després amb més malícia.

Amics, un mot, si us plau.

MACBETH (A part.)

Així s’han dit ja dues veritats,

feliç pròleg a l’acte culminant

del gran tema imperial… Gràcies, senyors.

A part.

Aquesta instigació sobre natura

no pot ser res de mal, ni res de bo:

si és res de mal, ¿per què m’augura l’èxit

amb una veritat? Ja sóc de Cawdor.

Si és res de bo, ¿per què em lliuro a una idea

que m’eriça els cabells de tan horrible

i em fa palpitar el cor a les costelles

contra l’ús de natura? L’horror d’ara

és menys terrible que l’imaginat.

El pensament, on el crim és fantàstic,

em regira talment que l’actuar

m’ofega en conjectura, i res no és

sinó allò que no és.

BANQUO                    Guaiteu-lo absent.

MACBETH (A part.)

Si la sort em vol rei, pot coronar-me

sense un gest meu.

BANQUO                    Els nous honors li cauen

com els vestits estranys, que no s’ajusten

fins que no s’han portat.

MACBETH (A part.)                Passi el que passi,

el temps també s’escola els dies aspres.

BANQUO

Noble Macbeth, estem pendents de tu.

MACBETH

Perdoneu: tinc el cap ple de cabòries

de temps passats. Amics, el favor vostre

duc registrat en fulls que cada dia

giro per rellegir. Anem al rei.

A Banquo.

Pensa en el que ha passat; més endavant,

després de sospesar-ho, en parlarem

amb tota la franquesa.

BANQUO                            De bon grat.

MACBETH

Fins aleshores, res… Anem, amics.

Surten.

ESCENA QUARTA

Forres. A palau.

Fanfara. Entren Duncan, Malcolm, Donalbain, Lennox i servents.

DUNCAN

Ja s’ha executat Cawdor? ¿No han tornat

els que havien de fer-ho?

MALCOM                            No, senyor,

encara no. Però he parlat amb un

que ha vist l’execució, i, segons m’ha dit,

aquell ho havia confessat de cor,

i implorat el perdó de vostra altesa

amb greu penediment. Res a la vida

l’ha honorat com deixar-la. Ha mort com un

que s’hagués estudiat la pròpia mort

per desprendre’s d’allò més estimat

com d’una bagatel·la.

DUNCAN                        No hi ha art

per veure al rostre com és feta l’ànima:

en aquest home jo hi tenia tota

la confiança.

Entren Macbeth, Banquo, Ross i Angus.

                Oh digníssim cosí meu!

Pecar d’ingratitud ja m’era un pes

massa feixuc. T’has enlairat talment

que la lleu ala de la recompensa

no et pot seguir. Si fossin menys els mèrits,

tindria prou mesura de guardó

i agraïment. Però val més callar,

que més se’t deu del que se’t pot pagar.

MACBETH

Tot el servei i lleialtat que us dec,

en fer-ho, ja és pagat. A vostra altesa

pertoca rebre tots els nostres deures,

que són del tron i de l’estat servents

que fan el que han de fer quan ho fan tot

pel vostre amor i honor.

DUNCAN                            Benvingut siguis.

Jo t’he plantat, i ara vull fer-te créixer

amb la més rica ufana. Noble Banquo,

que no mereixes menys ni has de quedar

pas menys reconegut, permet-me que ara

t’estrenyi contra el cor.

BANQUO                            Si hi poso arrels,

ben vostre en serà el fruit.

DUNCAN                                La meva joia,

que em sobreïx, vol amagar-se en llàgrimes

de tristor. Fills, parents i cavallers,

i els més propers a nós, heu de saber

que deixem el reialme al nostre hereu,

Malcolm, a qui des d’ara nomenem

Príncep de Cumberland; honor que no

li escaurà sense que altres l’acompanyin,

que els signes de noblesa, com estrelles,

lluiran en aquells que s’ho han guanyat.

A Macbeth.

I ara, a Inverness, a estrènyer els nostres llaços.

MACBETH

És fatiga el repòs que en vós no es gasta.

Jo us seré el precursor que doni joia

a la meva muller amb la bona nova.

Amb la vènia, em retiro, doncs.

DUNCAN                                        Bon Cawdor!

MACBETH (A part.)

Príncep de Cumberland! Un nou graó

on cauré si no el salto amb decisió,

que em barra el pas. Amaga els focs, oh cel,

que no mostrin el meu fatal anhel.

L’ull no miri la mà; pro sigui ja

el que, un cop fet, l’ull no voldrà guaitar.

Surt.

DUNCAN

Sí, bon Banquo, és així de coratjós,

i jo amb tots els seus mèrits em nodreixo

com si fos un banquet. Anem, seguim-lo,

que s’ha avançat per fer-nos l’acollida.

Com ell no n’hi ha cap altre.

Fanfara. Surten.

ESCENA CINQUENA

Inverness. Castell de Macbeth.

Entra lady Macbeth, llegint una carta.

LADY MACBETH    Em van venir a trobar el dia del meu triomf; i pel més fidel dels testimonis vaig comprendre que tenien molt més coneixement que no pas el mortal. Quan bullia de ganes de fer-los més preguntes, es van convertir en aire i s’hi van fer fonedisses. I quan encara estava bocabadat, van arribar correus del rei saludant-me com a «senyor de Cawdor»; que és el títol amb el qual les germanes fetilleres abans m’havien saludat, i encara s’havien referit a l’esdevenidor dient: «Salut, futur rei!» I m’ha semblat que t’ho havia de fer saber, estimada companya de la meva grandesa, perquè no et perdis el goig que et pertoca, per ignorància de la grandesa que t’han promès. Guarda-ho al fons del cor i adéu.

Glamis ja ho ets, i Cawdor; i seràs

el que t’han dit. Però el teu natural

massa és ple de la llet de la bondat

per gosar anar pel dret. Prou vols ser gran;

que ja en tens, d’ambició, però no tens

la malícia que hi cal. Allò que anheles,

ho anheles santament: vols jugar net,

però guanyar el que és brut. Voldries, Glamis,

qui et digués: «Fes això, si ho vols tenir»,

però això et fa venir més por de fer-ho

que desig de no fer-ho. Vine, afanya’t,

que et vull vessar a l’orella el meu coratge;

i castigar amb la força de la llengua

el que t’allunya d’aquest cercle d’or

amb què el fat i els agents ultraterrens

et volen coronar.

Entra un missatger.

                            Què dus de nou?

MISSATGER

El rei ve aquesta nit.

LADY MACBETH            Ets boig o què?

Que no és amb el teu amo? Si així fos,

ell m’ho hauria fet dir, per preparar-ho.

MISSATGER

Doncs així és, si us plau: vénen tots dos.

Un meu company se’ls ha avançat corrent

i ha arribat que amb prou feines li quedava

alè per dir el missatge.

LADY MACBETH                Que l’atenguin;

du grans noves.

Surt el missatger.

                        Està ben ronc el corb

que gralla l’arribada del rei Duncan

al meu castell. Veniu aquí, esperits

dels pensaments fatals, lleveu-me el sexe,

ompliu-me de la crueltat més aspra

de cap a peus! Feu-me la sang espessa;

tanqueu les portes al remordiment,

feu fora els sentiments de compassió

que vulguin trontollar el meu fred propòsit

o posar pau entre ell i el seu efecte!

Veniu a aquests meus pits i canvieu-me

la llet en fel, ministres de la mort

que, invisibles substàncies, aguaiteu

en els mals d’aquest món! Vine, nit fosca,

i abriga’t amb el fum pitjor d’infern,

que el meu punyal no vegi el mal que fa,

ni guaiti el cel pel llenç de la tenebra

per cridar: «Prou!».

Entra Macbeth.

                                Gran Glamis! Noble Cawdor!

Més gran demà, segons la profecia!

La teva carta se m’ha endut enllà

de l’ignorant present, i puc sentir

el futur en l’instant.

MACBETH                    Estimadíssima,

Duncan ve aquesta nit.

LADY MACBETH                I quan se’n va?

MACBETH

Demà té decidit partir.

LADY MACBETH                Oh, mai,

mai no ha de veure el sol, aquest matí!

El teu rostre, senyor, és com un llibre

on es poden llegir coses estranyes.

Per enganyar la gent, fes el que esperen.

Dóna a la llengua i l’ull bones maneres:

mostra’t com la flor tendra, però sigues

la serp que s’hi arrecera. Cal atendre

l’hoste que arriba avui. I has de deixar

a càrrec meu l’afer d’aquesta nit,

que donarà a les nostres nits i dies

més poder que el que tu somiaries.

MACBETH

Ja en parlarem.

LADY MACBETH    Però mostra’t calmós:

Mudar expressió resulta sospitós:

la resta és cosa meva.

Surten.

ESCENA SISENA

Davant el castell de Macbeth.

Oboès i torxes. Entren Duncan, Malcolm, Donalbain, Banquo, Lennox, Macduff, Ross, Angus i servents.

DUNCAN

Aquest castell és en un lloc molt bo.

L’aire és tan dolç i lleu que ens afalaga

tots els sentits.

BANQUO            Aquest ocell d’estiu,

el cuablanc, freqüentador d’esglésies,

prova amb el seu amor per aquest lloc

que el cel hi exhala el seu flairós alè:

no hi ha relleix, ni fris, ni contrafort,

ni raconada on aquest bon ocell

no hagi penjat el jóc i el niu fecund.

He observat que als indrets que més li agraden

l’aire hi és fi.

Entra lady Macbeth.

DUNCAN            Heus aquí l’amfitriona!

L’amor que ens és degut sovint ens pesa,

però no ens és menys grat. Així us ensenyo

a pregar Déu que ens pagui el vostre esforç

i ens agraeixi els vostres maldecaps.

LADY MACBETH

Tots els nostres serveis, fets doblement

i encara dos cops més, ben poca cosa

serien al costat dels grans honors

que vostra majestat du a aquesta casa.

Pels vells i els nous guardons que ens dispenseu,

us som bons ermitans.

DUNCAN                            On és el comte?

Prou li hem vingut darrere amb el propòsit

de ser-li herald, però cavalca bé,

i el seu amor, agut com l’esperó,

l’ha dut abans que nós. Noble mestressa,

avui ens tindreu per hoste.

LADY MACBETH                    Els servents vostres

tenen els seus i a si mateixos, tot,

com un compte per retre-us quan us plagui,

que aquí tot us pertany.

DUNCAN                            Deu-me la mà.

Dugueu-me a l’amfitrió. L’estimem molt

i volem fer-li encara moltes gràcies.

Permeteu-me, senyora.

Surten.

ESCENA SETENA

Castell de Macbeth.

Oboès i torxes. Entra un majordom, i diversos servents, amb plats i coberts, travessen l’escenari. Llavors entra Macbeth.

MACBETH

Si un cop fet, ja fos fet, fóra millor

que es fes de pressa: si l’assassinat

en pogués enxarxar les conseqüències

i atrapar, en acabat, tots els efectes;

si el cop fos tot i fi de tot, aquí,

sols aquí, en aquest gorg perdut del temps,

bé prou arriscaríem l’altra vida.

Però en tals casos som jutjats aquí,

on només ensenyem lliçons de sang

que, un cop donades, cauen sobre el mestre.

L’equitable justícia torna el calze

enverinat als nostres propis llavis.

Ell, aquí, hi és amb doble assegurança:

primer, perquè li sóc parent i súbdit,

raons prou fortes contra el crim; després,

perquè, al meu hoste, li haig de barrar el pas

de l’assassí, i no alçar-li jo el punyal.

A més, Duncan ha usat el seu poder

amb tanta humilitat i transparència

que les seves virtuts retronarien

com àngels del judici contra l’acte

esgarrifós del seu assassinat.

I la pietat, com un nadó nuet

a lloms del torb, o un querubí del cel

sobre els corsers invisibles de l’aire,

esbombarà la feta als ulls del món,

talment que els plors ofegaran el vent.

Altre esperó no tinc per excitar

els flancs del meu intent que l’ambició

desfermada, que cau per l’altra banda

de massa empenta.

Entra lady Macbeth.

                                Hi ha cap novetat?

LADY MACBETH

Ja ha mig sopat: per què has deixat la taula?

MACBETH

Ha preguntat per mi?

LADY MACBETH            No saps que sí?

MACBETH

No anirem més enllà en aquest afer:

m’ha carregat d’honors; i jo he adquirit

una fama daurada entre la gent,

i ara la vull lluir de nou en nou,

i no llençar-la.

LADY MACBETH    ¿Era èbria l’esperança

que t’havia vestit? ¿O ha estat dormint

i ara es desperta per mirar, esllanguida,

tot el que, lliure, havia fet? Des d’ara

així haig d’entendre el teu amor. ¿Tens por

de ser el mateix en actes i en coratge

que aquell que ets en desig? ¿Vols posseir

allò que creus ornament de la vida

i viure als propis ulls com un covard,

deixant que el «doldre» estaloni el «voler»,

com qui vol peix i no mullar-se?

MACBETH                                        Prou:

jo goso fer tot el que escau a un home;

qui gosi més no és home.

LADY MACBETH                    ¿Quina bèstia

et va fer revelar-me aquesta empresa?

Quan gosaves, llavors eres un home;

i ara, que ets més del que eres, ho series

encara més. Llavors ni temps ni lloc

s’hi avenien, quan tu bé els hi forçaves.

I ara que ells s’hi han forçat, l’avinentesa

et pren l’ardor. Jo, que he donat el pit

i sé l’amor que es té al nadó que mama,

li hauria, en ple somriure, arrabassat

el dolç mugró de les genives nues,

i li hauria esclafat el cap, si així

ho hagués jurat, com tu.

MACBETH                            I si fallem?

LADY MACBETH

Fallar? Tu tensa bé l’arc del coratge

i no fallarem pas. Quan Duncan dormi

(que aquest viatge d’avui l’invitarà

del cert a un son profund), els dos cambrers

penso talment convèncer amb vi i beuratges

que la memòria, guarda del cervell,

serà un vapor, i el recipient del seny

un alambí. Quan en un son de porcs,

com en la mort, s’afluixin els seus membres,

què no farem, tu i jo, amb l’inerme Duncan?

¿Què no carregarem a aquells borratxos

dels oficials, que així seran culpables

del nostre crim?

MACBETH            Que infantis només mascles!

Perquè el teu ferm metall no pot compondre

sinó bons mascles. ¿No ho creurà tothom,

quan tacarem de sang els dormilegues

a la cambra, amb les seves pròpies dagues,

que ho han fet ells?

LADY MACBETH        Qui creurà una altra cosa,

quan fem rugir i bramar el nostre dolor

pertot arreu?

MACBETH        Estic ben decidit,

ja tenso el cos per aquest fet terrible.

Som-hi, enganyem tothom amb posat tendre,

que el rostre fals ha d’amagar el cor fals.

Surten.

ACTE SEGON

ESCENA PRIMERA

Pati del castell de Macbeth.

Entren Banquo i Fleance amb una torxa.

BANQUO

És gaire tard, minyó?

FLEANCE

La lluna és posta; no he sentit les hores.

BANQUO

I es pon a mitjanit.

FLEANCE                    Doncs és més tard.

BANQUO

Té, pren l’espasa. Al cel estan d’estalvis;

ja han apagat els llums. Té això, també.

La son em pesa com si fos de plom,

i amb tot no vull dormir: poders del cel,

freneu-me les cabòries espantoses

que la natura ens brinda en el repòs.

Entren Macbeth i un servent amb una torxa.

Dóna’m l’espasa. Qui hi ha?

MACBETH                                    Un amic.

BANQUO

Encara estàs llevat? El rei ja dorm.

Estava més content que de costum

i ha enviat molts regals als teus servents.

Amb aquest bell diamant ha saludat

la teva dona com a gran mestressa

i, plenament feliç, s’ha retirat.

MACBETH

Com que poc hi comptàvem, el desig

ha hagut de ser servent de la mancança;

que, si no, hauria estat molt més esplèndid.

BANQUO

Ha estat bé. Ahir a la nit vaig somiar

les tres bruixes fatídiques. Amb tu

han estat encertades.

MACBETH                        Jo no hi penso.

Però així que trobem una hora o altra,

en podríem parlar, de tot plegat,

si et sembla bé.

BANQUO                Estic al teu manar.

MACBETH

Si t’avens als meus plans, quan sigui l’hora

també en trauràs honors.

BANQUO                                 Mentre no en perdi

per mirar d’augmentar-los, i mantingui

clara la lleialtat i lliure el cor,

em deixaré guiar.

MACBETH                Ara, reposa!

BANQUO

Gràcies, senyor: igualment!

Surten Banquo i Fleance.

MACBETH

Digues a la mestressa que m’avisi

quan tingui a punt la copa. Vés al llit.

Surt el servent.

¿És una daga això que tinc davant

amb el puny a tocar? Deixa’m que et prengui.

No et tinc i, en canvi, encara et veig aquí.

¿No ets, doncs, visió fatal, sensible al tacte

com a l’ull? ¿O no ets, doncs, sinó una daga

de la ment, una falsa creació

nascuda del cervell enfebrosit?

I, amb tot, et veig en forma tan palpable

com aquesta que empunyo.

Tu em mostres el camí que ja seguia

i l’instrument que ja volia usar.

Els ulls són la riota dels sentits…

o els més aguts de tots. Encara et veig,

i t’esquitxen pertot gotes de sang

que abans no hi eren. No, no és de debò.

És la sagnant empresa que m’ho pinta

a la mirada. A la meitat del món

la natura és com morta, i els malsons

entabanen el son encortinat.

La bruixeria sacrifica a Hècate,

i el sec crim, previngut pel sentinella,

que és el llop d’aspre udol, furtivament,

amb el caminar lúbric de Tarquini,

com un fantasma enfila el seu designi.

Tu, terra ferma i de soler segur,

no escoltis els meus passos, allà on vagin,

no sigui que les pedres em delatin,

prenent al temps l’horror d’aquest instant,

que tant li escau. Però jo dic, i ell viu:

els mots glacen els fets amb vent geliu.

Sona una campaneta.

Ja va! Ja és fet. Aquest dringar m’invita.

No el sentis, Duncan, no, perquè aquest toc

qui sap si et crida al cel o a l’altre lloc.

Surt.

ESCENA SEGONA

Al mateix lloc.

Entra lady Macbeth.

LADY MACBETH

Allò que a ells adorm, a mi em desvetlla,

allò que a ells apaga, a mi m’encén.

Xit! Silenci!

Era l’òliba, el guaita malastruc,

que dóna la més aspra «bona nit».

Ara hi deu ser. Les portes són obertes,

i els amarats servents roncant es mofen

del seu ofici; els he drogat el beure

talment que Mort i Vida discuteixen

si han de viure o morir.

MACBETH (Dins.)                Qui hi ha? Què passa?

LADY MACBETH

Ai, em fa por que s’hagin despertat

abans no estigui tot. L’intent, no el fet,

és el que ens perd. Li he preparat les dagues;

les ha d’haver trobat. Si no s’hagués

assemblat tant al pare quan dormia,

jo mateixa ho hauria fet.

Entra Macbeth.

                                        Ets tu?

MACBETH

He fet el fet. No has sentit un xerric?

LADY MACBETH

He sentit l’òliba i després els grills.

I tu, has parlat?

MACBETH             Quan?

LADY MACBETH             Ara.

MACBETH                                Quan baixava?

LADY MACBETH

Sí.

MACBETH

Escolta!

Qui hi dorm, a l’altra cambra?

LADY MACBETH                            Donalbain.

MACBETH (Mirant-se les mans.)

Quina visió tan trista!

LADY MACBETH

És ben ximple parlar de visió trista.

MACBETH

L’un reia en somnis, l’altre ha fet un crit:

«Assassins!», i entre ells dos s’han desvetllat.

Jo m’aturo a escoltar, però ells que resen

i es posen a dormir.

LADY MACBETH            Sí, és que n’hi ha dos.

MACBETH

L’un fa «Que Déu nos guard» i l’altre «Amén»,

com si m’haguessin vist les mans botxines.

Sentint la seva por, no he dit «Amén»

quan han dit «Déu nos guard».

LADY MACBETH

No t’hi encaparris tant.

MACBETH

Però, per què no he pogut dir «Amén»?

Quan més servei m’hauria fet, l’«Amén»

m’ha ennuegat.

LADY MACBETH    No ens les prenguem així,

aquestes coses, o pararem bojos.

MACBETH

M’ha semblat sentir un crit: «No dormiu més!

Macbeth ha mort el son», l’innocent son,

el que teixeix l’embull de les angúnies,

la mort de cada dia, el bany de l’aspre

afany, el bàlsam de la ment ferida,

plat fort de la natura, millor menja

del festí de la vida…

LADY MACBETH            Què vols dir?

MACBETH

Cridava «No dormiu!» pertot arreu.

«Glamis ha mort el son, i per tant Cawdor

no dormirà mai més, Macbeth, mai més!»

LADY MACBETH

Qui ho deia tot això? Au, senyor meu,

amb aquestes cabòries t’afebleixes

les millors forces. Vés a buscar aigua

i neteja’t les mans de testimonis.

Per què les has portat, aquestes dagues?

Han de ser allà. Au, vés-les-hi a tornar,

i empastifa de sang els dos servents.

MACBETH

No hi tornaré, em fa por pensar el que he fet;

no ho goso tornar a veure.

LADY MACBETH                    Home feble!

Dóna’m les dagues: els dorments i els morts

són pintures, tan sols: només els nens

tenen por del dimoni dibuixat.

Ensagnaré les cares dels servents

perquè semblin culpables.

Surt. Truquen a dins.

MACBETH                                Què és això?

Per què m’espanta el més petit soroll?

I aquestes mans? Ai, que em treuen els ulls!

¿Podrà tot l’oceà del gran Neptú

esbandir-me’n la sang? No, aquestes mans

impregnaran abans els mars innúmers

i el verd serà un sol roig.

Entra lady Macbeth.

LADY MACBETH

Ja tinc les mans del teu mateix color;

però quina vergonya no em faria

tenir el cor blanc com tu.

Truquen a dins.

                                        Sento que truquen

al portal sud: anem, doncs, a la cambra.

Amb un xic d’aigua ens rentarem del fet.

Ho veus, com ha estat fàcil? La constància

t’ha abandonat.

Truquen a dins.

                                Sents? Tornen a trucar.

Au, posa’t la camisa, que no es noti

que no hem estat dormint. No et deixis perdre

amb les teves cabòries.

MACBETH

Si sé el que he fet, haig d’oblidar el que sóc.

Truquen a dins.

Tant de bo el teu trucar despertés Duncan!

Surten.

ESCENA TERCERA

Al mateix lloc.

Truquen a dins. Entra un porter.

PORTER    D’això se’n diu trucar! Ni que fos porter de l’infern hauria de rodar tant la clau.

Truquen.

Truc, truc, truc! Qui hi ha, en nom de Beelzebub? Vet aquí un pagès que s’ha penjat després d’esperar les vaques grasses. Entra a la bona hora. Espero que portis prou mocadors, que aquí s’hi sua de valent.

Truquen.

Truc, truc! Qui hi ha, en nom de l’altre diable? A fe que aquest és un engalipador, capaç de jurar alhora a favor i en contra de cadascun dels dos plats de la balança, que ha comès prou traïcions en nom de Déu, però que en canvi no ha pogut engalipar el cel. Vinga, entra, engalipador.

Truquen.

Truc, truc, truc! Qui hi ha? Guaita, vet aquí un sastre anglès que arriba en aquest lloc de tant robar a la francesa la roba de les calces: entra, entra, sastrinyoli, que aquí, a la planxa, hi faràs l’ànec.

Truquen.

Truc, truc! Ni un moment de repòs! Qui ets, tu? Però si aquest lloc és massa fred per ser l’infern. No vull continuar fent de porter del diable. M’havia imaginat que deixava entrar gent de tot ofici que volien anar a la foguera eterna per camins de roses.

Truquen.

Ja va, ja va! Si us plau, recordeu-vos del porter.

Obre el portal.

Entren Macduff i Lennox.

MACDUFF    ¿Tan tard te n’has anat al llit, company,

que encara jeus tan tard?

PORTER    Francament, senyor, vam estar mamant-la fins al segon gall; i el beure, senyor, és un gran provocador de tres coses.

MACDUFF    Quines tres coses, doncs, provoca el beure?

PORTER    Redéu, senyor, el nas pintat, la son i la pixera. El que és la luxúria, en canvi, la provoca i la desprovoca. En fa venir les ganes, però afluixa la funció. Així, doncs, es pot dir que el massa beure és un engalipador de la luxúria: l’engresca i la desinfla, l’engega i l’atura, la convenç i la desenganya, la fa posar dreta i la fa caure tan curta com és; en conclusió, l’engalipa en somnis i, un cop desenganyada, l’abandona.

MACDUFF    I avui t’ha engalipat a tu, aquest beure.

PORTER    Ja ho podeu ben dir, senyor: per la gola, m’ha engalipat! Però jo m’hi he tornat de valent; i com que sóc més fort, encara que ell alguna hora m’agafava per les cames, al final he aconseguit fer-lo anar per terra.

MACDUFF    S’ha llevat, el teu amo?

Entra Macbeth.

Els trucs l’han despertat. Aquí el tenim.

LENNOX

Senyor, bon dia.

MACBETH                Bon dia a tots dos.

MACDUFF

Ja s’ha llevat, el rei, senyor?

MACBETH                                 No encara.

MACDUFF

Em va manar que el despertés ben d’hora:

i quasi s’ha fet tard.

MACBETH                    Ja t’hi acompanyo.

MACDUFF

Sé que us és una feina dolça, aquesta,

però és igualment feina.

MACBETH

La feina que ens agrada cura els mals.

És aquesta, la porta.

MACDUFF                    Hi trucaré,

que em cal complir el servei.

Surt.

LENNOX

Així, el rei, se’n va avui?

MACBETH                            Així ho té dit.

LENNOX

La nit ha estat dolenta: allà on dormíem,

el vent ha enderrocat les xemeneies

i diu que s’han sentit laments en l’aire,

estranys xiscles de mort, i profecies

esgarrifoses d’aspres rebomboris

i fets confusos acabats de néixer

per fer joc amb el temps: l’ocell obscur

ha estat xisclant tota la nit. La terra

tremolava de febre.

MACBETH                    Una nit aspra.

LENNOX

El meu record no en sap cap de semblant.

Entra Macduff.

MACDUFF

Oh horror, horror, horror! Ni cor ni llengua

trobarien un nom per tu!

MACBETH I LENNOX            Què passa?

MACDUFF

És l’obra mestra de la destrucció!

El més sacríleg dels assassinats

ha violentat el temple de l’ungit

i se n’ha endut la vida.

MACBETH                         Què? La vida?

LENNOX

Vols dir sa Majestat?

MACDUFF

Entreu-hi, i us destruirà la vista

una Gorgona. No em digueu que parli;

veieu, i en acabat parleu vosaltres.

Surten Macbeth i Lennox.

Desperteu, desperteu! Toqueu l’alarma.

Crim i traïció! Banquo, Donalbain, Malcolm!

Desperteu! Deseixiu-vos ja del son,

paròdia de la mort, i contempleu

la mort mateixa! Amunt! Veniu a veure

la imatge del Judici! Malcolm! Banquo!

Alceu-vos com espectres de la tomba

a guaitar aquest horror. Soneu l’alarma.

Toc de campana.

Entra lady Macbeth.

LADY MACBETH

¿Què passa, que trompetes tan horribles

cridin la gent que dormen a capítol?

Digueu!

MACDUFF     Gentil senyora,

no fa per vós sentir el que jo puc dir:

repetir-ho a l’orella d’una dama

li seria la mort.

Entra Banquo.

                            Oh Banquo, Banquo,

han mort el nostre rei!

LADY MACBETH                 Déu meu, Senyor!

A casa nostra?

BANQUO                 Massa dur allà on sigui.

Bon Duff, t’ho prego, vulgues contradir-te

i digues que no és cert.

Entren Macbeth i Lennox, amb Ross.

MACBETH

Si m’hagués mort una hora abans d’això,

la meva vida hauria estat feliç,

però, des d’ara, al món ja res no hi compta.

Tot és un joc: renom i gràcia han mort;

el vi del viure s’ha acabat, no en queda

sinó el solatge, sota aquesta volta.

Entren Malcolm i Donalbain.

DONALBAIN

Passa cap mal?

MACBETH            El teu, i tu no ho saps.

La font, l’origen de la teva sang

s’ha estroncat a la pura deu mateixa.

MACDUFF

Han mort el vostre pare.

MALCOM                            Qui ho ha fet?

LENNOX

Sembla que els dos de dins la seva cambra:

tenien mans i cara ensangonades;

i els punyals, que hem trobat sense eixugar

sobre els coixins. Tenien la mirada

perduda, com de folls esperitats.

No se’ls podia confiar cap vida.

MACBETH

Ja em penedeixo que la meva fúria

els hagi mort.

MACDUFF            I, doncs, per què ho heu fet?

MACBETH

Qui pot ser alhora plàcid i furiós,

savi i neci, lleial i indiferent?

Ningú: la rauxa del violent amor

vencia el pausat seny. Jeia, aquí, Duncan,

la pell d’argent brodada amb la sang d’or;

les ferides com bretxes de natura,

portals de la ruïna i la desfeta.

Allà, els dos assassins, en els colors

de l’ofici, amb les dagues mal vestides

de grumolls. ¿Qui s’hauria contingut,

tenint un cor per estimar i coratge

per mostrar el seu amor?

LADY MACBETH                    Dugueu-me a fora!

MACDUFF

Cuideu-vos-en.

MALCOM (A part a Donalbain.)

                        Per què frenem les llengües,

podent dir que l’afer aquest és nostre?

DONALBAIN (A part a Malcolm.)

¿Què podem dir-hi, aquí, on el destí

pot saltar-nos a sobre per sorpresa?

Anem. Les nostres llàgrimes

no estan encara a punt.

MALCOM (A part a Donalbain.)    Ni el nostre dol

a punt per actuar.

BANQUO                    Cuideu la dama.

S’enduen lady Macbeth.

Quan ens hàgim cobert els pobres membres,

que frisen de nuesa, ens trobarem

per indagar aquest fet tan sanguinari.

Les pors i les sospites ens trasbalsen.

Jo em poso en mans de Déu, i així emparat

penso combatre els amagats designis

de traïdoria.

MACDUFF        Jo també.

TOTS                                I nosaltres.

MACBETH

Doncs guarnim-nos de pressa com a homes

i ens trobem a la sala.

TOTS                             De bon grat.

Surten tots, menys Malcolm i Donalbain.

MALCOM

Què vols fer? Jo no hi aniria, amb ells.

Mostrar un dolor fingit és cosa fàcil

a l’home fals. Jo me’n vaig a Anglaterra.

DONALBAIN

Jo, a Irlanda. Separar els nostres camins

serà molt més segur. Que aquí hi ha dagues

als somriures, i el més proper de sang

és el més sanguinari.

MALCOM                     Aquesta fletxa

encara vibra en l’aire, i el millor

és guardar-nos del tret. Vinga, als cavalls.

Deixem-nos ara de comiats i som-hi!

Robar-se a si mateix no és cap pecat

quan ja no queda mica de pietat.

Surten.

ESCENA QUARTA

A l’exterior del castell de Macbeth.

Entren Ross i un vell.

VELL

Puc recordar fins a setanta anyades,

durant les quals he vist hores amargues

i fets estranys, però aquesta aspra nit

ho deixa tot enrere.

ROSS                            Ah, bon vellet,

ja veus que el cel, torbat pels fets de l’home,

amenaça el seu terra ensangonat.

Pel rellotge, és de dia, i tanmateix

la nit reté el fanal caminador:

¿És la nit triomfant, o el dia tímid,

que s’enfosqueix el rostre de la terra

quan la llum viva hauria de besar-lo?

VELL

No és natural, com tot el que ha passat.

Dimarts, un bell falcó en el seu zenit

va morir entre les urpes d’un mussol.

ROSS

I, quina cosa!, els bells cavalls de Duncan,

la millor mena de la seva raça,

van enfollir, van esbotzar els estables

i van fugir, lluny de tota obediència,

com si volguessin fer la guerra als homes.

VELL

Diu que, ells amb ells, van entredevorar-se.

ROSS

Va anar així, per sorpresa dels meus ulls

que ho veien. Aquí arriba el bon Macduff.

Entra Macduff.

Com està el món, senyor?

MACDUFF                                Com! Que no ho veus?

ROSS

Se sap qui ha comès el crim sagnant?

MACDUFF

Els que Macbeth ha mort.

ROSS                                         Oh, dia infaust!

Per què ho devien fer?

MACDUFF                        Va ser un suborn.

Malcolm i Donalbain, els fills del rei,

s’han escapat; i això els fa sospitosos

del delicte.

ROSS                 També contra natura!

Desfermada ambició, que has d’engolir

el que et dóna la vida! Així, és probable

que la corona sigui per Macbeth.

MACDUFF

Sí, ja l’han proclamat, i se’n va a Scone

per ser investit.

ROSS                         On és el cos de Duncan?

MACDUFF

Camí de Colmekill,

el vas sagrat dels seus avantpassats

i guarda dels seus ossos.

ROSS                                     Vas a Scone?

MACDUFF

No, jo me’n torno a Fife.

ROSS                                     Jo sí que hi vaig.

MACDUFF

Bé, doncs, que vagi tot sense enrenou!

I el vestit vell no escaigui més que el nou!

ROSS

Adéu, bon vell.

VELL

Que Déu te guard, a tu i als que, amb fatics,

fan bé del mal i amics dels enemics!

Surten.

ACTE TERCER

ESCENA PRIMERA

Forres. El palau.

Entra Banquo.

BANQUO

Ara ja ho tens: rei, Cawdor, Glamis, tot,

com van predir les parques, i jo em temo

que hi has jugat molt brut. Però et van dir

que tu no ho deixaries per herència,

sinó que jo seria arrel i pare

de molts reis. Si elles diuen veritat

—com brillen els seus mots en tu, Macbeth—,

¿per què, si en tu es mostraven veritables,

no poden ser igualment els meus oracles

i donar-me esperances? Prou, callem.

Toc de trompetes. Entren Macbeth, com a rei, lady Macbeth com a reina, Lennox, Ross, cavallers i servents.

MACBETH

Vet aquí el nostre convidat d’honor.

LADY MACBETH

Si ell no fos convidat a aquesta festa,

hi hauria hagut un buit imperdonable!

MACBETH

Aquesta nit fem un sopar solemne

i hi requereixo la vostra presència.

BANQUO

Maneu, altesa: els meus serveis es lliguen

a vós amb un lligam indissoluble.

MACBETH

Sortiu, aquesta tarda?

BANQUO                         Sí, senyor.

MACBETH

Jo volia tenir el vostre parer,

sempre útil i assenyat, en el consell

d’avui, però ja en parlarem demà.

Anireu gaire lluny?

BANQUO

Tant com doni la tarda fins al punt

del sopar. Si el cavall no va prou llest,

hauré de manllevar a la nit una hora

o dues de foscor.

MACBETH                 Bé, no em falleu.

BANQUO

No us fallaré, senyor.

MACBETH

Diu que els nostres cruels cosins s’amaguen

a Irlanda i a Anglaterra, i no confessen

el parricidi, i a tothom fan creure

estranyes invencions: demà en parlem,

quan ens reuneixin els afers d’estat.

Ara aneu a cavall. Adéu-siau,

fins que torneu al vespre. Ve amb vós, Fleance?

BANQUO

Sí, bon milord. I l’hora ja ens reclama.

MACBETH

Que tingueu cavalls ràpids i segurs.

Així, doncs, als seus lloms us encomano.

Que us vagi bé.

Surt Banquo.

I ara tothom sigui amo del seu temps

fins a les set del vespre. Fins llavors,

per preparar una feliç acollida,

volem quedar-nos sol. Que Déu us guardi!

Surten tots menys Macbeth i un servent.

Vailet, escolta: esperen ordres nostres,

tots aquests homes?

SERVENT

Sí, milord, a la porta del palau.

MACBETH

Fes-los passar.

Surt el servent.

                        Estar així és ben poca cosa,

si no hi estàs segur. La por per Banquo

és fonda, i en el seu comport reial

hi ha alguna cosa a témer. És molt gosat;

i, a sobre d’aquest tremp insubornable,

té un senderi que guia el seu valor

a actuar de segur. No hi ha ningú

que jo temi com ell; i davant seu

el meu geni s’ajup, com, segons diuen,

el del gran Marc Antoni davant Cèsar.

Es va enfrontar a les bruixes que em donaven

el nom de rei, i les va fer parlar.

I elles el feien pare de molts reis.

Em van cenyir corona infructuosa

i em van posar en el puny un ceptre estèril

que m’arrabassarà una mà forana

i no un fill de la meva sang. Així,

m’hauré embrutit pels descendents de Banquo,

per ells he assassinat el noble Duncan,

omplert de fel el vas del meu repòs

només per ells, i he dat el meu joiell

etern a l’Enemic comú de l’home

per fer-los reis; els néts de Banquo, reis!

Abans que això, Destí, vine a la llissa,

lluita i combat a ultrança amb mi. Qui hi ha?

Entren el servent i dos assassins.

Espera’t a la porta fins que et cridi.

Surt el servent.

No era ahir que vam estar parlant?

ASSASSÍ PRIMER

Ahir mateix, Altesa.

MACBETH                     I bé, doncs, què?

Heu sospesat el que us vaig dir? Del cert,

era ell el que us tenia el peu al coll,

de sempre, i no pas nós, com us pensàveu,

que n’érem innocent. Ja us vaig mostrar,

l’últim cop que ens vam veure, amb tot de proves,

com i quan us havien enganyat,

i amb ajuda de qui, i mil coses més

que a l’ase més babau farien dir:

«Això és cosa de Banquo».

ASSASSÍ PRIMER                     Així ens ho dèieu.

MACBETH

Ben cert, i encara més. I és per això

que avui ens trobem de nou. ¿Us sembla, doncs,

que sou tots dos de mena tan soferta

que no heu de fer-hi res? ¿Sou, doncs, tan evangèlics

que pregareu per ell i els seus hereus,

quan amb mà dura us ha dut a la tomba

i us ha ben condemnat a la misèria

per sempre més?

ASSASSÍ PRIMER     Som homes, majestat.

MACBETH

Sí, com a tals figureu al catàleg,

com llebrers, perdiguers, alans, mastins,

d’atura, petaners i gossos llop

reben el nom de gos. Però en els mèrits

distingim el veloç, el lent, el murri,

el de guarda, el de caça, cadascun

segons el do que la natura, pròdiga,

li ha conferit, amb la qual cosa reben

adjectiu propi a l’índex on figuren

amb un sol nom; i igual passa amb els homes.

Doncs si a la llista hi ocupeu un lloc

que no sigui el més baix de tots, digueu-ho,

i jo us implantaré una empresa al cor

que us ha de treure l’enemic del mig

i lligar-vos al nostre amor i afecte,

que sofrim malaltia del seu viure

i ens guariríem amb la seva mort.

ASSASSÍ SEGON

Jo en sóc un, majestat, a qui els cops vils

i els ultratges del món han encès tant

que faria el que fos per revenjar-me

d’aquest món.

ASSASSÍ PRIMER     I jo un altre, majestat,

tan cansat de desastres i infortunis

que em jugaré la vida per refer-la

o perdre-la d’un cop.

MACBETH                         Sabeu que Banquo

era el vostre enemic.

TOTS DOS ASSASSINS  Ben cert, milord.

MACBETH

I també el meu. I amb tal ferocitat

que cada minut seu se’m clava al cor

com un punyal. I encara que podria

aniquilar-lo amb tot el meu poder,

només que jo ho volgués, no ho puc pas fer,

perquè davant d’amics, tant seus com meus,

que jo vull mantenir, haig de plorar

aquell mateix que aterro, i per això

vull ara festejar la vostra ajuda

i disfressar la cosa als ulls dels altres

per raons de prou pes.

ASSASSÍ SEGON                 Milord, farem

el que ens maneu.

ASSASSÍ PRIMER         Ni que les nostres vides…

MACBETH

El cor se us veu als ulls. Abans d’una hora

us diré el lloc on heu de situar-vos

i us faré dir quin ha de ser el moment,

perquè cal fer-ho aquesta nit mateix,

i un tros lluny del palau; i recordeu

que haig de quedar ben lliure de sospita.

I amb ell, per no deixar-ne cap senyal,

Fleance, el seu vailet, que l’acompanya

—i l’absència del qual m’importa tant

com la del pare— ha de sofrir la sort

de l’hora fosca. Decidiu-vos, doncs:

ja tornaré.

TOTS DOS ASSASSINS  Ja estem ben decidits, milord.

MACBETH

Us cridaré aviat. Quedeu-vos dins.

Surten els assassins.

Ja està, doncs. Banquo, si el teu esperit

ha d’anar al cel, que ho faci aquesta nit.

Surt.

ESCENA SEGONA

El palau.

Entren lady Macbeth i un servent.

LADY MACBETH

És fora, Banquo?

SERVENT

Sí, missenyora, però torna al vespre.

LADY MACBETH

Digues al rei que espero el seu permís

per parlar-hi.

SERVENT             Senyora, ara mateix.

Surt.

LADY MACBETH

Tot és perdut i no tenim ben re

si el desig es compleix sense plaer.

Més val ser el qui matem amb el cor fort

que estar dubtós del goig de veure’l mort.

Entra Macbeth.

I doncs, senyor? ¿Per què us esteu tot sol,

buscant companys en les pitjors cabòries

i els pensaments que haurien d’haver mort

amb qui els provoca? El que no té remei

no vol esment. Allò que és fet és fet.

MACBETH

Hem malferit, però no mort, la serp.

Es refarà, i la pobra maldat nostra

tornarà a estar a l’abast dels seus ullals.

Però que el món es desllorigui, i cel i terra en plorin,

abans que haver de menjar amb por, i dormir

amb l’aflicció d’aquests malsons terribles

de cada nit. Més val estar amb els morts

a qui, per la pau nostra, hem dat la pau,

que jeure en la tortura de la ment

en foll deliri. Duncan és al clot,

reposant de la febre de la vida.

El mal és fet. Ni ferro, ni verí,

ni exèrcits forasters, ni revoltats,

ja poden fer-li res!

LADY MACBETH

Au, vinga,

desarrugueu el front, senyor, i mostreu-vos

ben alegre i jovial davant els hostes.

MACBETH

Ben cert, amor, i vós feu el mateix.

Penseu a atendre Banquo, sobretot;

mostreu-li deferència amb ulls i parla.

Quin temps tan perillós, que ens du a rentar

el nostre honor en aigües d’afalac

i ens fa del rostre màscara del cor,

per amagar com és.

LADY MACBETH         Deixeu-ho estar.

MACBETH

És que tinc la ment plena d’escorpins!

Sabeu que Banquo i Fleance són ben vius.

LADY MACBETH

Però el seu dret de vida no és etern.

MACBETH

I encara hi ha remei: són vulnerables.

Alegreu-vos, que abans que el ratpenat

hagi fet el seu vol entre parets,

i abans que, convocat per la negra Hècate,

l’escarabat merder, amb brum somnolent,

desperti la campana, tindrà lloc

un fet de greu memòria.

LADY MACBETH                     Què serà?

MACBETH

Vulgueu-ne ser innocent, muller estimada,

fins que ho aplaudireu. Vine, nit cega,

embena els ulls d’aquest compassiu dia,

i, amb mà invisible i sangonosa, anul·la

i fes a trossos aquest gran lligam

que em fa perdre el color! La llum ja es fon

i el corb s’adreça al bosc dels carronyaires.

El goig del dia es lliura a la peresa,

i els agents de la nit ja ensumen presa.

No us admiri el que dic, sigueu valenta.

El que neix amb el mal, amb ell augmenta.

Veniu amb mi, si us plau.

Surten.

ESCENA TERCERA

Un jardí a prop del palau.

Entren tres assassins.

ASSASSÍ PRIMER

Però: qui t’ha enviat aquí?

ASSASSÍ TERCER

                                        Macbeth.

ASSASSÍ SEGON

No cal que en malfiem, si ens ve a portar

les instruccions del que hem de fer i el com,

d’acord amb el que ja sabem.

ASSASSÍ PRIMER                         Doncs, queda’t.

A ponent brilla encara un cap de dia.

El viatger endarrerit pica esperons

per ser a temps a l’hostal, i ja s’acosta

aquell que ens té a l’aguait.

ASSASSÍ TERCER                     Sento cavalls!

BANQUO (Dins.)

Una torxa, una torxa!

ASSASSÍ SEGON                 Doncs, és ell.

La resta de la llista d’invitats

ja són tots dins.

ASSASSÍ PRIMER     Els cavalls vénen sols.

ASSASSÍ TERCER

Quasi una milla; ho té ja per costum:

com fa tothom, d’aquí fins a la porta

hi arriba a peu.

ASSASSÍ SEGON     Ei, una llum!

Entren Banquo i Fleance amb una torxa.

ASSASSÍ TERCER                         És ell.

ASSASSÍ PRIMER

Som-hi.

BANQUO     Avui hi haurà pluja.

ASSASSÍ PRIMER                         Doncs que plogui.

Ataquen Banquo.

BANQUO

Ah, traïció! Corre, Fleance, fuig, fuig, fuig!

Tu te’n revenjaràs! Oh, miserables!

Mor. Fleance s’escapa.

ASSASSÍ TERCER

Qui l’ha apagat, la torxa?

ASSASSÍ PRIMER                     No calia?

ASSASSÍ TERCER

Només n’ha caigut un. L’altre ha fugit.

ASSASSÍ SEGON

Hem perdut el millor d’aquest negoci.

ASSASSÍ PRIMER

Bé, anem a donar part del tros que hem fet.

Surten.

ESCENA QUARTA

Sala del palau.

Un banquet a punt. Entren Macbeth, lady Macbeth, Ross, Lennox, cavallers i servents.

MACBETH

Tots us sabeu els rangs; doncs, podeu seure.

I sigueu benvinguts.

CAVALLERS                     Gràcies, altesa.

MACBETH

Nós ens farem amb tots els que heu vingut,

com humil amfitrió.

La senyora és al seu setial, però

us darà, al seu moment, la benvinguda.

LADY MACBETH

Pronuncieu-la vós, la benvinguda,

que en el meu cor ja tots són benvinguts.

L’assassí primer apareix a la porta.

MACBETH

Mireu com tots els cors us corresponen.

Els dos costats són plens. Jo seuré al mig.

Alegria! Beguem aquesta copa

entre nosaltres.

Acostant-se a l’assassí primer.

                        Tens sang a la cara.

ASSASSÍ PRIMER

Doncs és de Banquo.

MACBETH

T’està millor a tu a fora, que a ell a dins.

L’heu enllestit?

ASSASSÍ PRIMER

Senyor, té el coll tallat. I l’hi he fet jo.

MACBETH

Llavors ets el millor dels tallacolls.

També és molt bo qui ho hagi fet amb Fleance.

Si has estat tu, també, ets l’incomparable.

ASSASSÍ PRIMER

Majestat, Fleance ha pogut fugir.

MACBETH

Doncs ja em torna el neguit. En cas contrari,

hauria estat feliç, dur com el marbre,

ferm com la roca, i ample i franc com l’aire.

Però ara estic reclòs, engarjolat,

lligat i encadenat a pors i dubtes

insolents. Però, Banquo, està segur?

ASSASSÍ PRIMER

Sí, milord, segur al clot on resideix,

amb vint traus de punyal per tot el cap,

que el més petit fóra de mort.

MACBETH                                     Doncs, gràcies.

La serp gran jeu; però el cuquet fugit

una hora o altra criarà verí,

per més que avui no tingui dents encara.

Vés, demà en parlarem.

Surt l’assassí.

LADY MACBETH                     Missenyor meu,

encara no heu brindat. I tot banquet

sembla que el feu pagar si ben sovint

no declareu que l’oferiu de grat.

Menjar, ja ho fem a casa. Lluny d’allí,

no hi ha salsa millor que el ritual.

Si hi manca, les reunions resulten fades.

MACBETH

Dolça mentora! Doncs que el bon profit

segueixi l’apetit. Salut per tot!

LENNOX

No li plau seure, a vostra majestat?

Entra l’espectre de Banquo i s’asseu al lloc de Macbeth.

MACBETH

Tot l’honor del país fóra amb nosaltres

si el gentil Banquo fos aquí present.

Però més val retreure-li un descuit

que lamentar cap mal!

ROSS                                 Aquesta absència

fa la seva promesa reprovable.

¿Plauria a vostra altesa distingir-nos

amb la vostra honorable companyia?

MACBETH

La taula és plena.

LENNOX                     Aquí hi ha un lloc, senyor.

MACBETH

On?

LENNOX

Aquí, milord. Què us passa, majestat?

MACBETH

Qui és que ha fet això?

CAVALLERS                     El què, milord?

MACBETH

No pots dir que he estat jo. No te m’espolsis

els cabells sangonosos al damunt.

ROSS

Senyors, alcem-nos, que sa majestat

no es troba bé.

LADY MACBETH     Seieu, nobles amics.

El meu senyor s’hi troba tot sovint

des que era jove. Doncs, si us plau, seieu.

Li passa de seguida, en un moment

estarà bé de nou. Si us n’estranyeu,

l’únic que hi guanyarem és que empitjori.

Mengeu, i no el mireu… (A Macbeth.) Sou, doncs, un home?

MACBETH

Sí, i prou valent per plantar cara

al que faria acoquinar el diable.

LADY MACBETH

Romanços! Fantasies de la por,

com el punyal aeri aquell que dèieu

que us duia a Duncan. Aquests sobresalts,

impostors de la por de veritat,

escaurien al conte d’una vella,

a la vora del foc. Quina vergonya!

Què són, aquests posats? El que veieu

no és res més que un seient.

MACBETH                                     Mireu allà!

Guaiteu, guaiteu! Què us sembla?

(A l’espectre.) Bé, i què! Si mous el cap, bé deus parlar.

Si els carners i els sepulcres ens retornen

els soterrats, els nostres mausoleus

seran els paps dels corbs i dels voltors.

Desapareix l’espectre de Banquo.

LADY MACBETH

La follia us ha pres virilitat?

MACBETH

Com sóc aquí, l’he vist.

LADY MACBETH                 Quina vergonya!

MACBETH

Molta sang s’ha vessat al llarg dels segles,

abans que lleis humanes temperessin

el nostre estat. I de llavors ençà

s’han comès crims horribles de sentir.

Hi va haver un temps que, un cop sense cervell,

els homes es morien. Avui s’alcen

de nou, amb vint forats mortals al crani,

i ens treuen del seient. És més estrany

que el crim mateix.

LADY MACBETH         Senyor, els vostres amics

us troben a faltar.

MACBETH                 Me’n descuidava.

No en feu cabal, d’això, nobles amics;

pateixo un mal estrany, que és poca cosa

quan se’m coneix. Au, salut, per tothom!

Doncs m’asseuré. I ompliu-me bé la copa.

Entra l’espectre.

Beguem pel goig dels que ara som a taula

i pel nostre amic Banquo, que enyorem.

Tant de bo fos aquí! Brindem per ell,

beguem per la salut de tots plegats.

CAVALLERS

Amb el nostre homenatge i lleialtat.

MACBETH

Enrere! Lluny d’aquí! Torna a la terra!

Tu tens els ossos buits i la sang freda;

i ja no hi ha mirada en aquests ulls

encegadors.

LADY MACBETH Senyors, preneu això

com a cosa normal, i no altrament,

encara que ens espatlli el goig de l’hora.

MACBETH

Tant com gosi el més home, goso jo.

Acosta’t, doncs, com l’ós feroç de Rússia,

l’armat rinoceront o el tigre hircà;

pren la forma que vulguis, tret d’aquesta,

i els meus nervis trempats no es vinclaran.

O bé torna a la vida i desafia’m

al desert amb l’espasa; i si llavors

m’agafa tremolor, pots dir que sóc

una nena. Vés! Fora, ombra horrible!

Fora, il·lusió irreal!

Desapareix l’espectre.

                                Bé, si ja és fora,

torno a ser un home. No us mogueu, si us plau.

LADY MACBETH

Heu fet fora la joia de la festa

amb un desvari insòlit.

MACBETH                            ¿I tals coses

poden passar, com núvols estivals,

sense astorar-nos? Fins em feu dubtar

de la disposició que em coneixia,

quan penso que podeu veure tals coses

i conservar el robí damunt les galtes

mentre a mi se m’esblaimen.

ROSS                                            Quines coses, milord?

LADY MACBETH

Si us plau, calleu. Va de mal en pitjor.

Parlar l’irrita. Bona nit, senyors.

Aneu, no us atureu en protocols.

Però sortiu.

LENNOX             Bona nit. Que es millori

sa majestat.

LADY MACBETH         Bona nit a tothom!

Surten els nobles i els servents.

MACBETH

Hi haurà sang, diuen, que la sang vol sang.

S’ha vist pedres ballar i arbres parlar.

Auguris i reports han descobert,

per mitjà de les garses i dels corbs,

l’assassí més ocult. Com va la nit?

LADY MACBETH

Barallant-se amb el dia per qui guanya.

MACBETH

Què us sembla, que Macduff ens refusés

la invitació?

LADY MACBETH         L’heu fet cridar, senyor?

MACBETH

Ho he sabut per atzar, però ho faré.

No n’hi ha ni un d’aquests que a casa seva

no hi tingui un criat meu. Demà al matí,

ben d’hora, aniré a veure les tres bruixes.

I han de dir més, perquè ara vull saber

el pitjor, pel pitjor camí. El meu bé

passa al davant de tot. He anat tan lluny

pel riu de sang, que si m’aturo en tant

fóra igual anar enrere que endavant.

Tinc idees estranyes que caldrà

que dugui a terme sense rumiar.

LADY MACBETH

Us falta el conservant de tot: dormir.

MACBETH

Anem-hi, doncs. El meu deliri estrany

és la por del novell davant el dany.

En els fets som encara massa joves.

Surten.

ESCENA CINQUENA

Una bruguera.

Llamps i trons. Entren les tres bruixes, que es troben amb Hècate.

BRUIXA PRIMERA

Què hi ha, Hècate? Sembles irritada.

HÈCATE

¿No ho haig d’estar, bruixotes de poc preu,

imprudents i llengudes? ¿Com goseu

venir a trafiquejar amb Macbeth

amb jocs de mort en tal indret,

i a mi, la mestra d’encanteris,

que engego plagues i misteris,

ni menys cridar-me a fer-ne part

i ordir la glòria del nostre art?

I, el que és pitjor, tot el que heu fet

ha estat per un fill imperfet,

altiu i irat, que, com tot déu,

no busca el vostre bé, ans el seu.

I ara arregleu-ho: aneu pel món

fins a l’avenc de l’Aqueront

i espereu-m’hi demà al matí,

que ell hi vindrà a inquirir el destí.

Porteu potingues i atuells

i sortilegis i flagells.

Jo haig de volar, que aquesta nit

tinc un encàrrec maleït.

Hi ha molt a fer abans de la una:

de dalt la banya de la lluna

penja una gota com d’alè,

i abans que caigui l’haig d’haver:

destil·lada amb màgics ardits,

aixecarà tals esperits

que amb el poder de la il·lusió

el portaran a destrucció.

Menysprearà el destí i la mort

i en el seu bé creurà molt fort.

I ja sabeu que la confiança

porta als mortals la malaurança.

Música i una cançó entre bastidors: «Come away, come away».

Sentiu? Em criden. El meu esperit

m’espera dalt d’un núvol i em fa un crit.

Surt.

BRUIXA PRIMERA

Afanyem-nos, que torna de seguida.

Surten.

ESCENA SISENA

Forres. El palau.

Entren Lennox i un altre cavaller.

LENNOX

El que us he dit us ha fregat el seny

i ja ho deureu interpretar més bé.

Tot ha estat molt estrany. Macbeth planyia

el noble Duncan, que —déus!— era mort.

I Banquo anava massa tard pel món.

Si us sembla, podeu dir que l’ha mort Fleance,

perquè ha fugit. No és bo córrer de fosc.

¿Qui dirà que no fos esgarrifós

per part de Malcolm i de Donalbain

de matar el pare? Maleïda feta!

Com va afectar Macbeth! ¿No va ser ell

qui, en justa ira, va esventrar els culpables,

esclaus del beure i presoners del son?

No va ser noble? Sí, i també assenyat,

perquè hauria enfurit el més pacífic

de sentí’ls-ho negar. Per això dic

que ho ha portat molt bé. I estic segur

que si tingués tancats els fills de Duncan

(Déu no ho vulgui!) els faria saber prou

el que val matar un pare. I també a Fleance.

Però, deixem-ho! Que el parlar imprudent

i haver evitat la festa del tirà

diu que ha fet caure Macduff en desgràcia.

Sabeu on para, vós?

CAVALLER                     El fill de Duncan,

a qui el tirà ha usurpat el dret d’herència,

viu a la cort anglesa, on l’ha acollit

el pietós Eduard amb tant d’afecte

que el malvoler de la Fortuna en res

no li ha minvat respecte. Allà és Macduff,

a demanar el suport d’aquell sant rei

per alçar Siward i Northumberland;

que amb l’ajuda d’aquests i de l’Altíssim

puguem tornar el menjar a les nostres taules

i el son als nostres llits, i alliberar

les nostres festes de punyals sagnants,

de grat retre homenatge i rebre honors,

que és el que tots volem. I aquest report

ha exasperat talment el rei que ja

se’ns prepara per un intent de guerra.

LENNOX

Ha fet cridar Macduff?

CAVALLER

Sí, i amb un decidit «Senyor, no vinc»

el sorrut missatger em gira l’esquena

com remugant «Us pesarà el moment

que em fa dur tal resposta».

LENNOX                                     Això pot fer-li

adoptar més cautela i mantenir

una prudent distància. Que algun àngel

voli a la cort anglesa amb el missatge

abans no arribi ell, perquè una ràpida

benedicció pugui tornar a aquest poble

que ara sofreix sota perversa grapa!

CAVALLER

I les meves pregàries l’acompanyin!

Surten.

ACTE QUART

ESCENA PRIMERA

Una cova. Al mig, una caldera bullent.

Llamps i trons. Entren les tres bruixes.

BRUIXA PRIMERA

Tres miols ja ha fet el gat.

BRUIXA SEGONA

Quatre queixes l’eriçó.

BRUIXA TERCERA

Fa l’harpia: «És hora, és hora!».

BRUIXA PRIMERA

Fem el volt a la perola

i emplenem-la de verola.

Tu, gripau que en llocs prohibits

trenta-un dies i nits

has dormit suant verí,

el primer hi has de bullir.

TOTES

Sense pressa i sense espera,

crema, foc, rebull, caldera!

BRUIXA SEGONA

Cap de serp de toll podrit,

bull a l’olla amb bell delit;

ull de mosca i nas de gos,

pèl de rata i dent d’anfós,

suc de cuc i bec de xot,

cul d’alà i moc de titot,

per fer més potent l’embruix

rebulliu en bell garbuix.

TOTES

Sense pressa i sense espera,

crema, foc, rebull, caldera!

BRUIXA TERCERA

Goll de drac, orella d’ós,

mòmia de bruixot merdós,

tripa i galta de tauró,

rel de tora en la foscor,

fetge de jueu blasfem,

fel de boc, flor d’heliantem

esclafada en temps d’eclipsi,

peu de turc i piu d’egipci,

dit de nen malaguanyat

en parir-lo en un forat

una puta de mal pes,

feu el brou viscós i espès.

I ara melsa de lleó…

i ja és feta la cocció.

TOTES

Sense pressa i sense espera,

crema, foc, rebull, caldera!

BRUIXA SEGONA

Es refreda amb sang de símia

i s’acaba aquí l’alquímia.

Entra Hècate.

HÈCATE

Us aplaudeixo tants afanys:

totes en tocareu els guanys.

Cantem al volt de la caldera

com elfs i fades en renglera,

per dar-hi força fetillera.

Música i una cançó: «Black spirits».

Hècate es retira.

BRUIXA SEGONA

Per la ronya d’aquest dit,

aquí en ve un de mal parit.

Obre’t, pany,

a amic o estrany!

Entra Macbeth.

MACBETH

Què, bruixes negres de la mitjanit?

Què esteu fent?

TOTES                     Una cosa sense nom.

MACBETH

Doncs jo us conjuro, pel que professeu,

i us vingui d’on us vingui, responeu-me:

per més que desfermeu els vents més aspres

contra els temples; per més que les onades

escumoses s’empassin els vaixells;

per més que el blat s’afolli i els grans boscos,

per més que caiguin els castells a terra,

per més que els grans palaus i les piràmides

s’ajupin fins als peus; per més que els gèrmens

secrets de la natura s’apilotin

fins a la basca de la destrucció,

responeu-me.

BRUIXA PRIMERA    Demana.

BRUIXA SEGONA                     Digues.

BRUIXA TERCERA                                 Respondrem.

BRUIXA PRIMERA

Digues, ho vols saber dels nostres llavis

o dels nostres senyors?

MACBETH                         Deixeu-me’ls veure.

BRUIXA PRIMERA

Sang de truja que ha menjat

nou garrins, greix de penjat,

cal tirar, amb un llangardaix,

al mig del foc.

TOTES                 De dalt o baix,

mostra’t de cara o de biaix!

Llamps i trons. Primera aparició: un cap armat.

MACBETH

Digue’m, poder secret…

BRUIXA PRIMERA                Ell ja t’ha entès:

escolta’l i no diguis res.

APARICIÓ PRIMERA

Macbeth! Macbeth! Macduff et cal vetllar.

Vigila Fife. I ara, deixa’m anar.

Desapareix.

MACBETH

Gràcies, qui siguis, per l’advertiment;

m’has encertat la por, però, un segon…

BRUIXA PRIMERA

No es deixa entabanar. Aquí en ve un altre

més poderós encara.

Llamps i trons. Aparició segona: un nen ensangonat.

APARICIÓ SEGONA

Macbeth! Macbeth! Macbeth!

MACBETH

Tres orelles tingués, et sentiria.

APARICIÓ SEGONA

Sigues cruel i audaç, i dalt la trona

riu-te dels homes, que cap nat de dona

podrà mai amb Macbeth.

Desapareix.

MACBETH

Doncs viu, Macduff: per què caldrà que et temi?

Però em duplicaré l’assegurança

i al fat prendré penyora: no viuràs,

i podré dir a la por que és mentidera

i dormir mal que troni.

Llamps i trons. Aparició tercera: un nen coronat, amb un arbre a la mà.

                            ¿Què és això

que ara sorgeix com el plançó d’un rei

i porta al front d’infant el cercle i símbol

de la sobirania?

TOTES                     Escolta i calla.

APARICIÓ TERCERA

Tingues tremp de lleó; i no facis cas

de qui conspiri, es mogui o alci el braç:

el rei Macbeth vençut mai no serà

fins que el gran bosc de Birnam no vindrà

a Dunsinane.

Desapareix.

MACBETH             Doncs mai, deu voler dir.

¿Qui pot reclutar el bosc, o decidir

que es desarreli l’arbre? Dolç presagi!

No t’alcis, rebel·lió, fins que no s’hagi

alçat el bosc de Birnam, i Macbeth

hagi viscut el que li escau per dret

de natura. Però ara em ve el desfici

de saber un altre punt, si el teu ofici

dóna per tant: ¿regnarà mai aquí

l’estirp de Banquo?

TOTES                             Deixa d’inquirir.

MACBETH

Doncs haureu de complaure’m! I si no,

us caigui a sobre eterna damnació!

Per què s’enfonsa això amb soroll impiu?

La caldera s’enfonsa. Xirimies.

BRUIXA PRIMERA

Sorgiu!

BRUIXA SEGONA

Sorgiu!

BRUIXA TERCERA

Sorgiu!

TOTES

I colpiu-li els ulls i el cor

i partiu pel nostre exhort!

Apareixen vuit reis, l’últim amb un mirall a la mà, i Banquo al darrere.

MACBETH

T’assembles massa a Banquo: fuig d’aquí!

La corona que dus em crema els ulls.

I el teu cabell, segon coronat d’or,

és igual que el primer. I aquest tercer

igual que l’altre. Bruixes repugnants!

Per què em mostreu això? I un quart, encara!

Ulls, salteu! ¿Durarà fins al Judici,

aquest llinatge? Un altre? I un setè?

No, ja en tinc prou! Però el vuitè ja ve

amb un mirall que en mostra encara més,

i algun du doble cercle i triple ceptre.

Visió horrible! Ara veig que és veritat,

perquè em somriu el cap sagnant de Banquo,

mostrant-los com a seus.

Les aparicions s’esvaeixen.

Doncs què, és així?

BRUIXA PRIMERA

Sí que és així. Però, ¿per què

Macbeth es queda sense alè?

Germanes, alegrem-li el cor

amb el millor del nostre acord.

Jo daré a l’aire una cançó

mentre danseu un ball rodó,

perquè aquest rei quedi content

del nostre just acatament.

Música. Les bruixes ballen i desapareixen.

MACBETH

On són? S’han esfumat? Quedi aquesta hora

per sempre maleïda al calendari!

Entreu!

Entra Lennox.

LENNOX     Què mana vostra majestat?

MACBETH

Heu vist les tres germanes?

LENNOX                                 No, milord.

MACBETH

No us han passat arran?

LENNOX                                 No, no, milord.

MACBETH

Corromput sigui l’aire per on volen

i maleïts els que hi confiaran!

Però he sentit cavalls. Doncs, qui ha vingut?

LENNOX

Dos o tres, que anuncien que Macduff

ha fugit a Anglaterra.

MACBETH                         És a Anglaterra?

LENNOX

Sí, missenyor.

MACBETH

Temps, t’anticipes als meus cops temibles.

La intenció fugissera no s’ateny

si no l’empaiten fets. D’ara endavant,

les primícies del cor hauran de ser

primícies de la mà. I ara mateix,

per coronar aquests pensaments amb actes,

pensat i fet: assaltaré el castell

de Macduff per sorpresa, assetjaré

Fife i daré a l’espasa dona, fills

i tots els malaurats del seu llinatge.

Prou bravates de ximple: això ho faré

abans no se’m refredi aquest propòsit.

I prou visions!… On són els cavallers?

Vinga, porteu-me amb ells.

Surten.

ESCENA SEGONA

Fife. Castell de Macduff.

Entren lady Macduff, el seu fill i Ross.

LADY MACDUFF

Què havia fet, que hagués de fugir així?

ROSS

Tingueu paciència.

LADY MACDUFF             Ell no n’ha tingut gens.

Fugir era una follia: quan no els actes,

les pors ens fan traïdors.

ROSS                                     No sabeu pas

si l’hi ha fet fer la por o bé la prudència.

LADY MACDUFF

Prudència! ¿Deixar dona i deixar fills,

i títols i casal al lloc d’on fuig?

No, no ens estima. És un desnaturat.

L’ull de bou, el més xic dels ocellets,

defensa els seus novells del gamarús.

Tot és la por, i no res d’això és amor,

ni prudència tampoc, quan la fugida

va contra la raó.

ROSS                         Bona cosina,

si us plau, calmeu-vos. Que el vostre marit

és noble i assenyat, i sap molt bé

els mals del temps. No goso parlar més,

però els temps són cruels, quan som traïdors

sense saber-ho, quan creiem la brama

del que ens fa por, i ni menys sabem què és,

i flotem en un mar salvatge i aspre,

d’un cantó a l’altre. Ara us haig de deixar,

però abans de no gaire tornaré.

El pitjor o bé s’acaba o bé se’n torna

on era abans… I a tu, nebodet meu,

que el cel et beneeixi!

LADY MACDUFF

Tenint un pare, és com si no en tingués.

ROSS

Sóc un beneit, si em quedo més estona,

a mi em farà vergonya i a vós pena.

Adéu-siau.

Surt.

LADY MACDUFF         Minyó, ton pare és mort;

i què faràs, doncs, ara? Com viuràs?

FILL

Mare, com els ocells.

LADY MACDUFF             De cucs i mosques?

FILL

Vull dir d’allò que trobi, com fan ells.

LADY MACDUFF

Pollet meu! No et fan por el vesc i les xarxes,

els llaços i els paranys?

FILL

Per què, mare? Qui pot voler ocells pobres?

I a més a més, el pare no és pas mort.

LADY MACDUFF

Sí que és mort. Què faràs per trobar un pare?

FILL

I què fareu, vós, per trobar un marit?

LADY MACDUFF

En puc comprar al mercat una vintena.

FILL

Vol dir que els compraríeu per revendre’ls.

LADY MACDUFF

Parles amb molt d’enginy, pels anys que tens.

FILL

El pare és un traïdor?

LADY MACDUFF                Ben cert que sí.

FILL

Què és un traïdor?

LADY MACDUFF         Un que jura i menteix.

FILL

I són traïdors, tots els que fan això?

LADY MACDUFF

Tothom que faci això ho és, de traïdor,

i cal penjar-lo.

FILL

I cal penjar tothom que jura en fals?

LADY MACDUFF

Tothom.

FILL

I qui ha de fer-ho?

LADY MACDUFF

La gent de bé.

FILL    Doncs els que juren i menteixen són una colla de ximples, perquè de perjurs i mentiders n’hi ha prou per esclafar la gent de bé i penjar-la tota.

LADY MACDUFF

Déu t’ajudi, ocellet!

Però, com t’ho faràs per tenir un pare?

FILL    Si fos mort, ploraríeu per ell. I si no ho féssiu, senyal que no trigaria a tenir un altre pare.

LADY MACDUFF

Déu n’hi do com t’expliques, xerrairot!

Entra un missatger.

MISSATGER

Senyora, Déu vos guard! No em coneixeu,

però jo sí que sé el vostre estament.

Em temo que un perill no us amenaci.

Si us serveix el consell d’un trist plebeu,

fugiu d’aquí, vós i les criatures.

Espantar-vos així, ja ho sé, és brutal.

Fer-vos pitjor seria crueltat

com la que se us acosta. El cel us guardi!

No goso entretenir-me.

Surt.

LADY MACDUFF                 On fugiria?

No he fet cap mal. Però ara ja recordo

que sóc en aquest món, on el fer mal

sovint és de lloar, i fer el bé alguna hora

es té per ximpleria perillosa.

¿A què treu cap l’excusa de doneta

de dir que no he fet mal?

Entren els assassins.

                                        Què són aquestes cares?

PRIMER ASSASSÍ

On és el teu marit?

LADY MACDUFF

Espero que en cap lloc tan estripat

on un com tu l’hi trobi.

PRIMER ASSASSÍ                És un traïdor.

FILL

Menteixes, vil canalla!

PRIMER ASSASSÍ                Què, mig home?

L’apunyala.

Llavor de traïdoria!

FILL                                 M’ha mort, mare!

Si us plau, fugiu!

Mor.

Surt lady Macduff, cridant «Assassins!». Surten els assassins, darrere seu.

ESCENA TERCERA

Anglaterra. Davant del palau del rei.

Entren Malcolm i Macduff.

MALCOM

Anem, busquem una ombra desolada

on plorar els nostres mals.

MACDUFF                                 Més ens valdrà

empunyar el mortal ferro, i com uns homes

sortir ara a defensar la infausta pàtria:

cada matí noves viudes gemeguen,

nous orfes ploren, nous dolors ofenen

en plena galta el cel, que ja en retruny

com si amb Escòcia se’n sentís, bramant

idèntics clams de dol.

MALCOM                     El que crec ploraré

i el que conec creuré, i allò que pugui

remeiar, si s’escau, remeiaré.

El que heu dit per ventura és veritat.

El tirà, de qui el nom ens crema els llavis,

passava per honrat. Vós l’estimàveu.

No us ha fet mal, encara. Jo sóc jove,

però us podríeu guanyar el seu favor

a costa meva, i fóra prou astut

oferir un pobre xai, bo i innocent,

per calmar un déu irat.

MACDUFF

No sóc traïdor, jo.

MALCOM                    Però Macbeth sí.

Un natural virtuós pot recular

davant l’atac reial. Jo us demano perdó.

El que sou no ho canvien els meus dubtes;

els àngels brillen fins després de caure

el més brillant. Per molt que el repulsiu

es disfressi de gràcia, el que es graciós

ho serà sempre.

MACDUFF                 He perdut l’esperança.

MALCOM

Potser a l’indret on jo he trobat els dubtes.

¿Per què heu deixat penjats dona i menut,

motius de preu, estrets lligams d’amor,

sense dir-los tan sols adéu? Si us plau,

que els meus recels no us siguin deshonor,

perquè a mi em són seguretat. Potser

vós sou ben just, pensi el que pensi jo.

MACDUFF

Ah, sagna, sagna, pobra pàtria nostra!

I tu, gran tirania, aferma els peus,

que la virtut no gosa fer-te cara!

Viu de greuges. El dret t’és confirmat!

Senyor, adéu. Jo no fóra aquest canalla

que creieu, ni per tot el que el tirà

usurpa, ni per l’or de l’Orient.

MALCOM

No us ofengueu: no parlo amb por de vós.

Crec que el país s’enfonsa sota el jou;

i plora i sagna, i cada dia un trau

s’afegeix als seus mals. I crec, a més,

que s’alçarien braços pel meu dret.

I aquí, el rei nobilíssim d’Anglaterra

me n’ofereix milers. Però, així i tot,

quan trepitgi la testa del tirà

o la dugui a la punta de l’espasa,

el meu pobre país patirà inclús

més mals i de més classes que no abans,

sota el nou successor.

MACDUFF                      I aquest, qui fóra?

MALCOM

Parlo de mi mateix, en qui conec

tantes menes de vicis arrelats

que, quan es desclouran, el fosc Macbeth

semblarà de neu pura, i el país

el tindrà per un xai en comparar-lo

amb tots els meus estralls.

MACDUFF                             Ni a les legions

de l’infern hi ha un diable prou damnat

per superar Macbeth.

MALCOM                         Sí que és cruel,

luxuriós, mentider, violent, avar,

maliciós i pudent de tot pecat

que tingui nom. Però menys límit té

la meva voluptat. Les vostres dones

i filles i matrones i donzelles

no omplirien el pou del meu desig,

i el vici esfondraria tot obstacle

de continència que se m’oposés.

Mil cops Macbeth abans que un rei així.

MACDUFF

Intemperància tal en el caràcter

és una tirania; i ha estat causa

de la vacança de feliços trons

i ha impulsat la caiguda de molts reis.

Però no temeu prendre allò que és vostre.

Bé podeu satisfer-vos en secret

i semblar cast i enganyar així tothom.

De dames complaents no en faltaran.

I en vós no hi deu haver un voltor que tantes

en devori com frisen per lliurar-se

a la vostra grandesa, si així us veuen

tan ben predisposat.

MALCOM                         Però amb això

també creix al meu cor de mala mena

l’avarícia més folla, i si fos rei

suprimiria els nobles per quedar-me

les seves terres, i desitjaria

d’aquest les joies i d’aquell la casa,

i el tenir més seria com la salsa

que fa venir més fam, i concebria

contra els bons i lleials falsos litigis

per prendre’ls tots els béns.

MACDUFF                                 Tal avarícia

creix més fonda, amb arrels més insidioses

que l’estival luxúria, i sempre ha estat

l’espasa que ha ferit els nostres reis.

Però no tingueu por, que Escòcia és prou

rica per satisfer-vos el voler

amb el que ja us pertany. I això no és res,

comparat amb els vostres altres mèrits.

MALCOM

Però és que no en tinc cap. Dels que escaurien

a un rei, com són justícia, veritat,

temperança, fermesa, devoció,

fortalesa, coratge, humilitat,

mercè, perseverança, o bé paciència,

ni una ombra en tinc, però sóc ric en canvi

en totes les diversitats del vici,

en què sóc un virtuós. No, si tingués poder

vessaria la llet de la concòrdia

a l’infern, alçaria en rebombori

la pau de l’univers, barrejaria

la unitat de la terra.

MACDUFF                     Oh, Escòcia, Escòcia!

MALCOM

Digues si un home així és per governar.

Jo sóc com m’he pintat.

MACDUFF                             Per governar!

No, ni per viure. Oh, nació malaurada,

amb un tirà de ceptre ensangonat,

¿quan reveuràs els dies de salut,

si el que és hereu legítim del teu tron

es maleeix, vetant-se, a si mateix,

i renega la sang? El vostre pare

era un sant rei; la reina que us parí,

més sovint de genolls que no dempeus,

moria cada dia de la vida.

Adéu-siau! Els vicis que heu pintat

en vós mateix m’han bandejat d’Escòcia.

Oh, cor meu, aquí mor tota esperança!

MALCOM

Macduff, tan nobilíssima passió,

fruit de la integritat, ja m’ha esvaït

aquells negres recels, i em concilia

amb els teus bon honor i lleialtat.

El satànic Macbeth, amb arts semblants,

ha provat de guanyar-me al seu poder,

i la prudència em guarda de la pressa

massa ingènua. Però que el Déu del cel

ens sigui mitjancer, perquè des d’ara

jo em poso sota el teu consell i guia

i em desdic de la meva detracció:

nego els vicis i els blasmes que em penjava,

perquè són estrangers al meu caràcter.

No conec dona, ni he perjurat mai,

ni quasi he cobejat el que era meu,

no he trencat mai la paraula donada,

no trairia el diable a un dels seus,

i em plau la veritat tant com la vida.

La primera mentida l’he dita ara,

parlant de mi. El que sóc de veritat

està a les ordres teves i d’Escòcia,

cap on, de fet, abans que tu vinguessis,

el vell Siward ja anava, amb deu mil homes

guarnits i preparats. Doncs, ara, anem-hi,

i que la nostra sort sigui tan bona

com just el nostre plet!… Per què calleu?

MACDUFF

Tantes coses talment contraposades

fan de mal conciliar.

Entra un metge.

MALCOM

Bé, doncs, ja en parlarem… Que surt, el rei?

METGE

Sí, senyor, hi ha un ramat de malaurats

que esperen que els guareixi. Que el seu mal

venç tot esforç de l’art; però el toc d’ell

(tanta és la santedat d’aquelles mans)

al punt els fa guarir.

MALCOM                     Gràcies, doctor.

Surt el metge.

MACDUFF

Quin és, el mal aquest?

MALCOM                         Se’n diu l’escròfula.

Aquest bon rei té un do miraculós

que jo, d’ençà que em va acollir a Anglaterra,

li he vist obrar sovint. Com sol·licita

el Cel, no ho deu saber més que ell mateix,

però gent amb estranyes malalties,

botits i plens de nafres que fan pena,

desnonats per la ciència, ell els guareix

amb una medalleta d’or al coll

i unes quantes pregàries; i ja es diu

que deixarà en herència als reis vinents

tal poder guaridor. I a més a més,

té encara el diví do de profecia,

i altres belleses que ornen el seu tron

i en proclamen la gràcia.

Entra Ross.

MACDUFF                             Mireu qui ve.

MALCOM

Un paisà meu, però no el reconec.

MACDUFF

Sigueu molt benvingut, noble cosí.

MALCOM

Ara el conec. Bon Déu, esborreu ja

allò que ens fa estrangers!

ROSS                                         Amén, senyor.

MACDUFF

Escòcia és allà on era?

ROSS                                 Ai, pobra pàtria,

que ja no gosa quasi ni coneixe’s!

No podem dir-ne mare, sinó tomba,

on res que vegi res gosa somriure;

on sospirs i gemecs esquincen l’aire

sense resposta; on el dolor violent

sembla emoció normal; el toc de morts

no suscita preguntes, i la vida dels bons

mor primer que les flors dels seus capells,

perquè moren abans d’emmalaltir.

MACDUFF

Oh, relat massa ordit i massa cert!

MALCOM

Quin és l’últim dolor?

ROSS                                 El que és vell d’una hora

ja ens fa xiular el correu. Cada minut

en du un de nou.

MACDUFF                 Com tinc la meva dona?

ROSS

Doncs… molt bé.

MACDUFF                 I els meus fills?

ROSS                                                 També molt bé.

MACDUFF

No ha torbat, el tirà, la seva pau?

ROSS

Tots estaven en pau, en jo deixar-los.

MACDUFF

No estalvieu paraules: com va tot?

ROSS

Quan vaig sortir a portar-vos les notícies,

que m’han pesat com plom, corrien veus

que molts lleials s’havien sublevat,

i deu ser cert, perquè jo he pogut veure

l’exèrcit del tirà aixecat en armes.

És hora d’actuar. (A Malcolm.) El vostre ull a Escòcia

crearia soldats i fins les dones

portaria a lluitar contra tants dols.

MALCOM

Ara hi anem. Que això els sigui consol.

El bon rei d’Anglaterra ja ens ha ofert

Siward, amb deu mil homes, i no hi ha

millor soldat al món.

ROSS                             Ah, com voldria

correspondre-us amb un consol semblant!

Però us porto paraules que millor

faria d’udolar al mig del desert,

on ningú les sentís.

MACDUFF                     I de què es tracta?

Ens afecten a tots? ¿O és el dolor

d’un únic cor?

ROSS                     Cap home honrat podria

no compartir aquest dol, però el més gros

a vós sol us pertany.

MACDUFF                     Si doncs és meu,

no us atureu, digueu-m’ho de seguida.

ROSS

Que les vostres orelles no em denigrin

la llengua, per lliurar-li el pitjor so

que mai hauran sentit.

MACDUFF                         Hum! Ja m’ho temo.

ROSS

El castell ha estat pres, la vostra dona

i els nens, salvatgement assassinats.

Contar-ne el com fóra afegir a la pila

la vostra pròpia mort.

MALCOM                         Déu meu, Senyor!

Amic, no us amagueu sota el capell.

Feu parlar el dol. La pena que no parla

rosega el cor feixuc i el fa esclatar.

MACDUFF

També els petits?

ROSS                             Dona, petits, criats,

tothom que van trobar.

MACDUFF                             I jo, tan lluny!

També la dona?

ROSS                     Com us dic.

MALCOM                                 Coratge.

Curem amb els remeis de la venjança

aquest dolor mortal.

MACDUFF

Ell no té fills. Tots els meus petitons?

Heu dit tots? Oh, falcó infernal! Tots, tots?

Les meves criatures, i la mare,

tots d’una sola arpada?

MALCOM

Lluiteu-hi com un home.

MACDUFF                             Així ho faré.

Pro també com un home haig de sentir-ho.

¿Com podria oblidar les criatures

que eren el meu tresor? ¿I el cel ho veia

sense prendre-hi partit? Ximple, Macduff,

és per tu que els mataven, pecador!

No pas pels seus pecats, sinó pels meus,

els ha colpit la mort. Que el cel els guardi!

MALCOM

Que això us esmoli l’arma. Que el dolor

se us torni ira i us encengui el cor.

MACDUFF

Podria fer la dona amb aquests ulls

i el baladrer amb la llengua! Però, oh Déu,

escurceu-me l’espera, i cara a cara

enfronteu-me amb aquest flagell d’Escòcia!

Poseu-me’l a l’abast, i si s’escapa

que Déu també el perdoni!

MALCOM                                 Això és un home!

Anem a veure el rei. Tot és a punt.

Només cal dir-li adéu-siau. Macbeth

està madur per caure, i el cel ja alça

els instruments. Doneu-vos alegria,

que no hi ha nit que no retrobi el dia.

Surten.

ACTE CINQUÈ

ESCENA PRIMERA

Dunsinane. Antecambra al castell.

Entren un metge i una dama de companyia.

METGE    He vetllat dues nits amb vós, i encara no hi sé veure gens de veritat, en això que dieu. ¿Quan va ser l’últim cop que va caminar?

DAMA    D’ençà que sa majestat és al camp de batalla, l’he vista llevar-se del llit, tirar-se al damunt la roba de nit, obrir l’arquimesa, agafar paper, doblegar-lo, escriure-hi, llegir-lo, després segellar-lo, i tornar-se’n al llit. I tot això en el més profund dels sons.

METGE    És una greu pertorbació de la natura, això de rebre el benefici del son i alhora fer com si estigués en vetlla! I en aquesta agitació somiosa, a més de caminar i de les altres coses, ¿li heu sentit dir res, en cap moment?

DAMA    Coses, senyor, que no repetiria davant d’ella.

METGE    Però podríeu dir-m’ho a mi, i a més fóra bo que ho féssiu.

DAMA    Ni a vós ni a ningú, sense testimonis per confirmar les meves paraules.

Entra lady Macbeth, amb una espelma.

Mireu, aquí la tenim! És ben bé la seva aparença de sempre; i, a fe de món, està profundament adormida. Observeu-la, dissimuladament.

METGE    D’on l’ha treta, l’espelma?

DAMA    La tenia al costat. Sempre té llum al costat. Són ordres seves.

METGE    Fixeu-vos-hi, té els ulls oberts.

DAMA    Sí, però el sentit, tancat.

METGE    Què fa, ara? Mireu, es frega les mans.

DAMA    És un costum que ha agafat, com si es rentés les mans. Jo l’hi he vist fer tot un quart seguit.

LADY MACBETH    Encara hi ha una taca.

METGE    Escolteu! Ara parla. M’apuntaré tot el que digui per poder-me’n recordar més bé.

LADY MACBETH    Fora, maleïda taca! Fora, et dic! Una… dues… vinga, és hora de fer-ho. L’infern és fosc. Vergonya, milord, vergonya! Un soldat, ha de tenir por? Per què hem de tenir por que ho sàpiga ningú, si al nostre poder ningú no li pot demanar comptes?… Però, ¿qui s’hauria pogut pensar que el vell tingués tanta sang?

METGE    Us hi heu fixat?

LADY MACBETH    El senyor de Fife tenia una muller. On és, ara?… Doncs què, no quedaran mai netes, aquestes mans? Prou, milord, prou d’aquest color. Ho esguerreu tot, amb aquests sobresalts.

METGE    Vaja, vaja, ara sabeu el que no hauríeu de saber.

DAMA    Ha dit el que no hauria d’haver dit, n’estic segura. Déu sap el que ella deu saber.

LADY MACBETH    Encara se sent la fortor de la sang. Ni tots els perfums d’Aràbia em podrien amorosir aquesta mà. Oh, oh, oh!

METGE    Quins sospirs! Té el cor dolorosament feixuc.

DAMA    No voldria tenir al pit un cor així ni per tot el valor del cos.

METGE    Bé, bé, bé…

DAMA    Que Déu us escolti, senyor.

METGE    Aquesta malaltia sobrepassa la meva ciència. Però sé de molts que caminaven adormits i a l’últim han mort santament al llit.

LADY MACBETH    Renteu-vos les mans, poseu-vos la roba de nit, i no estigueu tan pàl·lid… Us ho torno a dir, Banquo és enterrat, no pot sortir de la tomba.

METGE    Això, també?

LADY MACBETH    Al llit, al llit! Truquen al portal. Au, au, veniu, veniu, doneu-me la mà. El que és fet no es pot desfer… Al llit, al llit, al llit!

Surt.

METGE

I ara se n’anirà al llit?

DAMA

De dret.

METGE

Corren rumors horribles. Fets contra natura

engendren malvestats contra natura;

i la ment infectada els seus secrets

confia al sord coixí. Ara a la reina

li convé més un capellà que un metge.

Déu ens perdoni a tots. Tingueu-ne cura,

preneu-li allò que pugui fer-li mal.

I no li tragueu mai els ulls de sobre.

Bona nit. M’ha deixat el cor torbat

i els ulls meravellats. Tot i que penso,

no puc parlar.

DAMA                 Que descanseu, doctor.

Surten.

ESCENA SEGONA

El camp, a prop de Dunsinane.

Tambors i banderes. Entren Menteith, Caithness, Angus, Lennox i soldats.

MENTEITH

Malcolm s’acosta ja amb la host anglesa,

amb el seu oncle Siward i Macduff.

La revenja els encén. La seva causa

incitaria al més sagnant carnatge

fins un difunt.

ANGUS                 A prop del bosc de Birnam

els trobarem; és per allà que vénen.

CAITHNESS

Qui sap si Donalbain els acompanya?

LENNOX

Ben cert que no, senyor. Jo tinc la llista

de tots els nobles. Hi ve el fill de Siward,

i un munt de nois encara sense barba

disposats a provar per primer cop

les seves forces.

MENTEITH             I què fa, el tirà?

CAITHNESS

Reforça el gran castell de Dunsinane.

Els uns el creuen boig, i els més pietosos

en diuen fúria brava. El que jo sé és que

no pot cenyir la seva inflada causa

amb cap cordó de llei.

ANGUS                                 Ara és quan sent

que els crims secrets li empastifen les mans;

ara és quan les revoltes li retreuen

tanta traïció. La seva gent no es mouen

sinó per ordres, mai ja per afecte.

Ara sent els seus títols tan balders

com ho foren les robes d’un gegant

sobre un lladre nap-buf.

MENTEITH                            Doncs no és estrany

que els seus pobres sentits es desgavellin

quan el que porta a dins s’autocondemna

pel fet de ser-hi!

CAITHNESS                Vinga, en marxa, anem

a retre vassallatge on es pertany,

a trobar el metge per l’estat malalt

i a vessar per remei fins l’últim doll

del nostre cor.

LENNOX                 O almenys tant com en calgui

per avivar la flor i colgar la brossa.

En marxa, cap a Birnam.

Surten, en formació de marxa.

ESCENA TERCERA

Dunsinane. Una sala del castell.

Entren Macbeth, el metge i servents.

MACBETH

No em dugueu més reports. Deixeu que marxin!

Fins que no vingui a Dunsinane el bosc de Birnam

no haig de tenir cap por. Què és el noi Malcolm?

No és nat de dona, doncs? Els esperits,

que saben els destins, m’ho han dit ben clar:

«No tinguis por, Macbeth, cap nat de dona

no podrà amb tu». Doncs au, fugiu, traïdors,

aneu amb els anglesos epicuris!

La ment i el cor que em tenen per senyor

no cediran al dubte ni a la por.

Entra un servent.

Que el diable t’embruti, cap de nata!

Què és aquest posat d’oca?

SERVENT

Són deu mil…

MACBETH             Oques, ximple?

SERVENT                                         No, soldats.

MACBETH

Vés, pessiga’t i torna al teu color,

fetge de lliri! Quins soldats, gallina?

Maleït siguis! Les galtes de llet

encomanen la por. Quins soldats, pàl·lid?

SERVENT

La host anglesa, si així sou servit.

MACBETH

Au, fuig d’aquí.

Surt el servent.

         Seyton!… El cor se’m fon

quan veig… Seyton, he dit!… Aquest mal pas

o em dóna un goig per sempre o em destrona.

Jo ja he viscut prou temps: la meva vida

se’n va a la decadència, fulla groga,

i el que fa companyia a la vellesa,

l’honor, l’amor, l’obediència, els amics,

no haig d’esperar-ho, sinó, en el seu lloc,

malediccions, secretes però fondes,

llagoteries i afalacs que el cor

prou voldrà refusar, i no gosarà.

Seyton!

Entra Seyton.

SEYTON

Què desitgeu, altesa?

MACBETH                         Hi ha més noves?

SEYTON

Es confirma, milord, el que ens han dit.

MACBETH

Lluitaré mentre em quedi un dit de carn

damunt els ossos. Dóna’m l’armadura.

SEYTON

No cal, encara.

MACBETH             Me la vull posar.

Engegueu més cavalls per la contrada

i pengeu tot aquell que tingui pànic.

Vull l’armadura! ¿Com està, doctor,

la pacient?

METGE            Menys malalta, bon milord,

que turmentada per les fantasies

que no la deixen reposar.

MACBETH                             Guareix-la.

¿Que no pots assistir una ment malalta,

arrencar del record un dolor fondo,

esborrar les cabòries del cervell,

i amb un antídot dolç i oblidadís

alleujar el pit d’aquest neguit fatal

que li afeixuga el cor?

METGE                            En aquests casos

és el pacient qui ha de trobar el remei.

MACBETH

Doncs llença la teva art als fems! No ens cal.

Poseu-me l’armadura. I vull la vara.

Seyton, vés-hi. Doctor, els nobles em fugen…

Afanya’t!… Si poguessis observar,

doctor, els orins d’aquesta meva terra,

trobar-li el mal i, amb una bona purga,

tornar-li la salut ferma d’abans

t’aplaudiria fins que el mateix eco,

retrunyint, t’aplaudís… Treu-me-la, et dic!

¿Quin ruibarbre, senet, o quin purgant

podria fer evacuar d’aquí els anglesos?

O per ventura no n’has sentit res?

METGE

Sí, milord, els reials preparatius

ho diuen, poc o molt.

MACBETH                         Veniu, porteu-la.

No tindré por de mort ni enfonsament

fins que Birnam no arribi a Dunsinane.

METGE (A part.)

Si ja fos lluny d’aquí, salvat i il·lès,

no tornaria a Dunsinane per res.

Surten.

ESCENA QUARTA

Camp vora el bosc de Birnam.

Tambors i penons. Entren Malcolm, Siward i el jove Siward, Macduff, Menteith, Caithness, Angus, Lennox, Ross i soldats a pas de marxa.

MALCOM

Amics, em penso que s’acosta el dia

que dormirem segurs.

MENTEITH                        No en dubtem gens.

SIWARD

Quin és el bosc aquest?

MENTEITH                        El bosc de Birnam.

MALCOM

Feu que cada soldat talli una branca

i l’aixequi al davant. Així amaguem

el nombre de la host, i els batedors

duran falsos reports.

SOLDATS                         Així ho farem.

SIWARD

Només sabem que el confiat tirà

roman a Dunsinane, on té intenció

d’esperar el setge.

MALCOM                 És la seva esperança,

perquè on ha estat propícia l’ocasió,

grans i petits se li han girat en contra,

i no el serveixen ja sinó els forçats

que en tenen lluny el cor.

MACDUFF                             Deixem els blasmes

per quan s’hagi acabat, i demostrem

el que sap fer un soldat.

SIWARD                                 S’acosta l’hora

que amb justa decisió ens farà saber

què hem de dir que tenim i que devem.

Raonar dóna incertes esperances,

només els cops decreten les certeses,

i cap allà marxem.

Surten, a pas de marxa.

ESCENA CINQUENA

Dunsinane. Dins el castell.

Entren Macbeth, Seyton i soldats, amb tambors i penons.

MACBETH

Pengeu els estendards a les muralles.

Sento cridar «Ja vénen!» a tota hora.

Aquest castell es burlarà del setge.

Prou la febre i la fam se’ls menjarà.

Si els nostres no els haguessin reforçat,

els hauríem buscat gallardament,

pit a pit, i els hauríem fet tornar.

Se senten crits de dona a dins.

Què sento?

SEYTON            Crits de dona, bon senyor.

Surt.

MACBETH

He oblidat, gairebé, el gust de la por.

Abans, sentir un xisclet nocturn m’hauria

glaçat el cor, i tots aquests cabells

se m’haurien alçat amb vida pròpia

en sentir un conte lúgubre. Estic tip

d’horrors. Ara, el terror, tan familiar

que ha estat als meus pensaments criminosos,

ja ni tan sols m’espanta.

Torna Seyton.

                                    Per què criden?

SEYTON

Milord, la reina és morta.

MACBETH

Tant li hauria valgut morir una altra hora.

Hi hauria hagut prou temps per aquests mots.

El demà, l’endemà i fins l’endemà,

s’esmunyen, dia a dia, a poc a poc,

fins al darrer gargot del temps escrit.

I els ahirs nostres han il·luminat

als ximples el camí a la mort polsosa.

Apaga’t, minsa flama, consumeix-te!

La vida és just una ombra que camina,

un trist actor que s’escarrassa un temps

a l’escenari, i no se’l sent mai més.

És un conte explicat per un idiota,

ple de soroll i fúria, i sense solta.

Entra un missatger.

Véns a fer anar la llengua. Vinga, conta!

MISSATGER

Graciosa majestat,

us hauria de dir el que he vist del cert,

però no sé com fer-ho.

MACBETH                             Doncs, au, digues.

MISSATGER

Mentre feia la guàrdia en el turó,

en mirar a Birnam m’ha semblat de sobte

que el bosc es bellugava.

MACBETH                             Mentider!

MISSATGER

La vostra fúria em punyi, si no és cert.

Podeu veure a tres milles com s’acosta.

Dic que és un bosc que avança.

MACBETH                                     Si menteixes,

et faré penjar viu al primer arbre,

fins que la fam se’t mengi. Si ets veraç,

tant se val que m’ho facis tu a mi.

Freno el meu determini, que començo

a dubtar dels equívocs del diable,

que menteix com qui diu la veritat:

«Tu no has de témer fins que el bosc de Birnam

no vingui a Dunsinane», i ara aquest bosc

s’acosta a Dunsinane. Vinga, a les armes!

Si això que ha reportat és de fiar,

tant se val escapar-se com restar.

Jo ja començo a estar cansat del sol:

tant de bo s’esfondrés el món tot sol!

Soneu l’alarma! Destrucció, retruny!

I morirem, almenys, amb l’arma al puny.

Surten.

ESCENA SISENA

Dunsinane. Davant el castell.

Tambors i penons. Entren Malcolm, Siward, Macduff i l’exèrcit, amb branques.

MALCOM

Ja hi som a prop. Llenceu l’escut de fulles

i mostreu-vos com sou. I vós, digne oncle,

amb el vostre bon fill, comandareu

el primer batalló. El noble Macduff

i nós afrontarem tota la resta,

segons el nostre pla.

SIWARD                            Que us vagi bé.

Quan topem amb l’exèrcit del tirà,

que ens derroti si no sabem lluitar.

MACDUFF

Feu parlar les trompetes, i ben fort,

estridents missatgers de sang i mort.

Surten.

ESCENA SETENA

Una altra banda del camp.

Entra Macbeth.

MACBETH

M’han lligat a un costell. No puc fugir.

Però em defensaré com fan els óssos.

On és aquell que no ha nascut de dona?

És aquest qui haig de témer, i no cap altre.

Entra el jove Siward.

JOVE SIWARD

Com te dius?

MACBETH             El meu nom t’espantaria.

JOVE SIWARD

No, ni que fos el nom més socarrat

de tots els de l’infern.

MACBETH                         Em dic Macbeth.

JOVE SIWARD

Ni el diable podia cridar un nom

que em sonés tan odiós.

MACBETH                             Ni tan temible.

JOVE SIWARD

Mentida, gran tirà! Amb aquesta espasa

t’ho mostraré.

Lluiten i el jove Siward cau mort.

MACBETH             Eres nascut de dona.

I jo em ric de l’acer més esmolat

que empunyi un que de dona sigui nat.

Surt.

Trompetes d’alarma. Entra Macduff.

MACDUFF

El soroll ve d’aquí. Au, surt, tirà!

Si caus ferit, i no per un cop meu,

els fantasmes dels fills i de la dona

m’ho retrauran. No puc ferir un soldat

que du la llança amb braços de lloguer.

Has de ser tu, Macbeth, o haig d’embeinar

l’espasa sense que hagi fet ni un tall.

Has de ser per aquí. Aquest rebombori,

algú de molt de pes ve a revelar.

Fes que el trobi, Fortuna, que altra cosa

ja no et demanaré!

Surt. Trompetes d’alarma.

Entren Malcolm i Siward.

SIWARD

Veniu, milord. El castell s’ha rendit

sense cap resistència. Els del tirà

lluiten als dos costats, i els nostres nobles

es baten bravament. El dia és vostre,

i poc queda per fer.

MALCOM                    Hem vist enemics

lluitant al costat nostre.

SIWARD                             Entreu, senyor.

Surten. Trompetes d’alarma.

ESCENA VUITENA

Una altra banda del camp.

Entra Macbeth.

MACBETH

¿Per què hauria de fer el romà babau,

lliurant-me al propi ferro? Mentre vegi

enemics, les ferides valdran més

al seu damunt.

Entra Macduff.

MACDUFF             Gira’t, gos infernal!

MACBETH

De tots els homes, t’evitava a tu.

Però vés-te’n! Ja vaig massa tacat

de sang dels teus.

MACDUFF                 Jo no en tinc, de paraules.

La veu la duc al ferro, carnisser

més vil del que es pot dir!

Lluiten.

MACBETH                                Malgastes forces.

Tant te val ferir l’aire inatacable

amb l’acer com voler-me fer sagnar.

Descarrega la fulla en caps més febles;

la meva vida està sota encanteri,

i no cedirà mai davant de cap

nascut de dona.

MACDUFF             Oblida l’encanteri,

i deixa que aquell àngel que serveixes

t’ensenyi que Macduff va ser arrencat

abans d’hora del ventre de sa mare.

MACBETH

Maleïda la llengua que m’ho diu,

que espanta en mi la part millor de l’home!

Mai no cregui ningú els dimonis falsos

que ens befen amb els seus dobles sentits,

que serven la paraula a les orelles

per trencar-la llavors a l’esperança.

No et vull combatre.

MACDUFF                         Dóna’t, doncs, covard,

i viu per ser l’escarni de la gent.

Et pintarem, com amb els monstres rars,

al cim d’un pal, i a sota hi escriurem:

«Veieu, aquí, el tirà».

MACBETH                         No em donaré,

per besar el terra als peus del jove Malcolm

i rebre els improperis de la púrria.

Mal que Birnam ja sigui a Dunsinane

i tu, no nat de dona, al meu davant,

vull arribar al final. En guàrdia, va,

i damnat el primer que digui «Ja!».

Surten, lluitant. Trompetes d’alarma.

Retirada. Fanfara. Entren, amb tambors i penons, Malcolm, Siward, Ross, els altres nobles i soldats.

MALCOM

Tant de bo els que esperem tornin estalvis.

SIWARD

Alguns són morts, però pels que hi ha aquí,

el preu per tan gran dia no ha estat alt.

MALCOM

Falten Macduff i el vostre digne fill.

ROSS

El fill vostre ha pagat com un soldat.

Tot just ha viscut prou per fer-se un home.

A penes el seu cor ho confirmava

sense cedir ni un pas en el combat,

moria com un home.

SIWARD                            Així, és mort?

ROSS

Sí, i ja l’han tret del camp. Si el vostre dol

l’amideu pel seu mèrit, no tindrà

fi ni compte.

SIWARD             Tenia els cops davant?

ROSS

Cert, al front.

SIWARD                 Sigui, doncs, soldat de Déu!

Si tingués tants hereus com tinc cabells,

mai no els desitjaria mort més bella.

La seva hora ha sonat.

MALCOM                         Més dol mereix,

i més de mi en tindrà.

SIWARD                             No en mereix més.

Diu que ha pagat el delme dignament.

Amb Déu sigui! Aquí ens porten nou consol.

Entra Macduff, amb el cap de Macbeth.

MACDUFF

Salut, rei! Que això sou. Mireu on s’alça

el cap infame de l’usurpador.

El món és lliure. Us veig tot envoltat

de les perles i gemmes del reialme,

que amb mi també us saluden, dintre seu,

i que espero que ho facin en veu alta:

Salut, rei d’Escòcia!

TOTS

Salut, rei d’Escòcia!

Fanfara.

MALCOM

No deixarem que passi gaire temps

abans de reconèixer el vostre afecte

i compensar-vos-en. Amics, senyors,

des d’ara sereu comtes, els primers

de la història d’Escòcia. I més hi ha a fer,

en el nou temps que vol noves llavors,

com fer tornar els amics que s’exiliaven

per escapar dels llaços del tirà,

fer comparèixer els inclements ministres

d’aquest botxí i la reina diablessa,

que, segons sembla, amb pròpia mà i ferotge,

es llevava la vida. Tot això

i el que calgui, per Déu omnipotent,

farem en lloc i en hora convenient.

Moltes gràcies a tots, sense excepció,

i us esperem a la coronació.

Fanfara. Surten.

WILLIAM SHAKESPEARE (Stratford-upon-Avon, Anglaterra 1564 - 1616). És considerat l’escriptor anglès més important de tots els temps i el millor escriptor de la literatura universal. Dramaturg i poeta, les seves obres teatrals es representen avui dia en els cinc continents. Els trets que més es valoren de la seva obra són el poder de commoure’ns, la capacitat de crear un ampli ventall de personatges d’una gran profunditat psicològica, l’habilitat de caracteritzar els personatges mitjançant un llenguatge variat i riquíssim i la modernitat amb què són tractats alguns temes universals com ara l’amor, la gelosia, el poder, l’ambició o la mort.

Les seves obres teatrals són mundialment conegudes, tant si són obres dramàtiques com Romeu i Julieta (1597), Juli Cèsar (1599), Hamlet (1603), Otel·lo (1603), El rei Lear (1606) o Macbeth (1606), com si es tracta de comèdies com ara El somni d’una nit d’estiu (1595), El mercader de Venècia (1600) o Molt soroll per a res (1600). Autor també de poesia i sonets, les seves obres s’han representat milers de vegades i han estat portades al cinema nombroses ocasions.